Strandlinje-studier. 319 



og særlig i Canada bar en årstemperatur fra omkring 0° 

 og nedover. For disse siger Drygalski selv 67 ), at det ytre 

 lag heller vilde bli opvarmet ved at få et brædække 

 over sig, og at geoisoterm ernes beliggenhet her må be- 

 stemmes ved senere undersøkelser. Efter det tidligere ut- 

 viklede kan man med sikkerhed sige, at der intet håp er 

 om, at disse vil kunne bringe nogen forklaring om strand- 

 linj ernes stigning. Drygalskis forsøk på at utlede denne 

 av en utvidelse av jordskorpen efter indlandsisens forsvin- 

 den, som skulde frembringe lokale hævninger, stemmer 

 hverken kvantitativt eller kvalitativt med de virkelige 

 høideforhold. Også dette sidste forsøk på at forklare lin- 

 j ernes skråhet må betragtes som mislykket. 



Som på så mange punkter i disse strandlinje-studier 

 kan man ved at søke tilbake i literaturen finde teorier 

 fremstillet allerede for meget lang tid siden, som efter 

 min mening i ganske anden grad svarer til de givne natur- 

 forhold end mange senere. Det er 25 år siden Th. F. 

 Jamieson 68 ) opstillede den teori, at det var storbræerne, 

 som ved sin umådelige vægt havde trykket de glacierede 

 land ned, at disse nogen tid efter at isens tryk var fjernet 

 igen hævede sig, og at derved den negative strandlinje- 

 forskyvning fremkom, mærket ved «raised beaches», «strand- 

 linjer», og marine terrasser. Denne teori hvilede temmelig 

 ubemærket i et snes år, indtil den i den aller sidste tid er 

 begyndt at vinde adskillig tilslutning. Han har frem- 

 stillet den i en noget utførligere form — ledsaget av en 

 polemik mot den Adhémar-Crollske teori om den polare 

 iskalot — i Geological Magazine 1882. 



Det synes på forhånd meget naturligt, at en ismasse 

 på 1 — 2000 m. mægtighed ikke kan ha undladt at ytre sin 

 indflydelse på jordoverflaten. Den repræsenterer ca. 85 — 170 

 atmosfærers tryk — fra en 880 millioner tons pr. km. 2 . Skulde 

 et sådant tryk bæres med samme lethed som en fjær av 



