324 Andr. M. Hansen. 



De nyere strandlinjer vi finder i de nordlige strøk, kan vi 

 derfor med nogenlunde sikkerhet gå ut fra er deuterogla- 

 ciale — Ved hjælp av en i en enkelt retning længere fort- 

 sat strandlinje kan vi blot bestemme gradientens retning 

 tilnærmelsesvis inden 180°, ved to eller flere kan vi kon- 

 struere stigningsplanet. 



Før jeg går til en sammenligning av strandlinj ernes 

 høideforhold i de forskellige lande er det bedst at drøfte 

 de kvantitative forliold for at sikre istryksteorien såvidt 

 muligt fra samme skæbne som Pencks, at alt kunde synes 

 at stemme, hvis bare de tal, teorien gir, havde blit nogle 

 hundrede gange større. Likeoverfor istrykkets virkning 

 kan man ikke uten bestemte hypotetiske forutsætninger 

 om jordskorpens fysik føre nogen nøiere matematisk bereg- 

 ning. Ut fra sin opfatning har 0. Fisher 72 ) regnet ut, 

 hvor tyk bræen måtte være for at frembringe en depression 

 av 700', som han antar for den største hævning i Skandi- 

 navien. Han finder, at der behøvedes 2310 / . 700' er 

 netop de høieste kendte marine terrasser i Jemtland, 213 

 m. Teorien forlanger en gennemsnitlig bræmægtighet av 

 704 m. Ved Aresskutan har man fundet inindst 1100 m. 

 Selv om dette er over gennemsnittet har man dog så 

 meget at slå av på, at man må sige, at efter Fishers geo- 

 fysiske teori den postglaciale hævning kvantitativt svarer 

 upåklagelig. 



Man kan kanske føre regningen på - en mere forutsæt- 

 ningsløs grund ved at gå ut fra de tidligere nævnte geolo- 

 giske forhold med de svære ensartet dannede sand- og lerlag. 

 Vi fandt ut at disse efter al sandsynlighet ved sin tyngde 

 trykkede underlaget ned netop så meget som deres egen mæg- 

 tighet. Sættes deres specifike vægt ti] noget over 2 og isens 

 til 0.88 får man, at der skal en tykkelse av ca. 2.3 gange 

 så meget is for at brembringe en tilsvarende sænkning. 

 Mens 213 m. sandsten, som blev lagt på en del av jorden, 



