Strandlinje-studier. 325 



hvor der tidligere eksisterede ligevægt, med tiden vilde 

 synke 213 m. ved sin egen vægt, måtte der 470 m. is til 

 for at frembringe 213 m. sænkning. Og så stor gennem- 

 snitlig ismægtighet kan vi gøre sikker regning på. Myt- 

 blokke østenfra findes helt på Aresskutans top 1490 m., Kall- 

 sjøen ved dens fot er ca. 390 m., hvorefter man her som nævnt 

 kan anta en mægtighet av ca. 1100 m., ihvertfald under 

 nedisningens høidepunkt. If. Høgbom 73 ) ligger seterne på 

 Drommen og Oviksf] eldene over «skoggrænsen», hvorved 

 formentlig menes furugrænsen, hvis høide, vel 500 m., stem- 

 mer godt med skarene over til Norge. For at dæmme op 

 100 km. 's bræsjøer til setenivået måtte man ha en ind- 

 landsis over Storsjøen (292 m.) på adskilligt over 200 m. 

 -f- Storsjøens dyp 80 — 100 m. og det endnu på et senere 

 trin av isens avsmeltning. Også denne samstillen viser, 

 at man ingen grund har til at tro, at istryksteorien skulde 

 føre til rent urimelige resultater kvantitativt. Alle andre 

 teorier har opereret med anderledes store bræmægtigheter 

 uten at få det til at slå til, mens vi her har nærliggende 

 og naturlige analogier at støtte os til for selve trykvirk- 

 ningen. Det er derimot meget sandsynlig, at netop is- 

 trykket, hvis størrelse vi på mange måter kan få bestemte 

 tal for, vil bli et brukbart middel til at få jordskorpen 

 motstandsevne mot tryk nærmere bestemt. 



Jeg skal da gå over til at prøve, hvorledes teorien 

 stemmer med teorien kvalitativt. Likeoverfor vort øie- 

 med, at undersøke gradienternes retning i forhold til ind- 

 landsisen, er det hensigtsløst i detalj at følge f. ex. Suess* 

 sammenstillen av de nogenlunde sikkert konstaterte hæv 

 ninger over det hele. Vi kan indskrænke os til steder, 

 hvor man har så mange målinger, at strandlinj ernes stig- 

 ningsretning kan påvises. 



