Strandlinje- studier. 329 



ved at man allerede i 1830årene fandt havskæl i en høide 

 av over 400 m. i det nordlige Wales, hvorved al sammen- 

 hæng blev brudt. Først en ny sammenhængende under- 

 søkelse med øie for, at strandlinjer kan være skrå, kan 

 bringe rede i det. Når hertil kommer, at grænserne for 

 de to istiders utbredelse og bræernes bevægelsesretning først 

 i 1885 blev greiet ut nogenlunde av H. C. Lewis 77 ), vil 

 man forstå, at vi her kun kan håpe på at påvise de store 

 træk. Det at de omtalte skælfund på Moel Tryfane i Wales 

 og lignende ved Dublin tilhører en bundmoræne, viser, at den 

 mægtigste del af indlandsisen har ligget nordenfor disse 

 steder, da de er flyttet op til sin høide av en sydgående 

 bræ. At bræbevægelsen i the Great Glen har gåt mot 

 NO. — og under sin avsmeltning dæmmet op setesjøerne i 

 Lochaber — bestemmer bræcentret nærmere, til at ligge 

 omtrent over Nordkanalen, mens en svær ismasse lå i den 

 irske sjø. 



I den nærmeste omkreds her skulde man vente at finde 

 den største stigning. Det slår til; ved Airdrie (nær Glas- 

 gow) har man den høiest kendte hævning, 161 m Herfra 

 avtar den i det store taget til alle sider, mot SV. til Ir- 

 lands sydkyst, mot SO. til Englands do., hvor den går ned 

 til 3 m., mot N. synes den allerede at have ophørt på 

 Orkney og Shetlandsøerne. Da Orkney og Shetlands- 

 øerne endnu bærer mærker efter den norske isskuring fra 

 den første istid, og således ikke har været isdækket under 

 den sidste, svarer også dette fuldstændig til hvad teorien 

 fordrer. Vi får tillike et eksempel også fra England på 

 at den deuteroglaciale is havde en mærkelig sydlig utvik- 

 ling. Nedbøren synes også her væsentlig at være kommen 

 fra en noget mindre vestlig retning end nu. — 



Vi går videre nordover til F ær ø erne. Heller ikke 

 her eksisterer der if. Helland 78 ) og J. G-eikie 79 ) påviselige 

 mærker efter en hævning efter istiden, hverken terrasser 



