Strandlinje-studier. 335 



Ishav. Forholdene i Island er således så uensartede, at 

 man ingen grund har til at vente en lignende forskyvning 

 av bræaksen som i Norge, eller til fra dette at hente argu- 

 menter mot muligheten derav her. 



Den største iserosjon må ha fandet sted på sydkysten, 

 men her har de vulkanske kræfter forstyrret arbeidet. 

 Den lange rad av store vulkaner og lange vulkanske 

 sprækker langs høiplatåets sydkant har istedet bygget op 

 kratere og jevnet ut med lavastrømme og jøkulklaupenes 

 kolossale grusmasser. Såsnart basaltfj eldene begynder, op- 

 træder derimot fjordene, men på grund av landets bygning 

 vil altså disse være at utlede fra lokale bræer, bottendan- 

 nelser, ikke fra en fuldt utviklet storbræ. 



Der er endnu et punkt i Islands geologi, som jeg skal 

 berøre, da det både på en måte er et strandlinje-spørsmål 

 og kan belyse jordskorpens evne til at hæve sig, når et 

 tryk blir fjernet. Som nævnt har havet bevislig ædt sig 

 langt indover både på Island og på Færøerne. De vekslende 

 lag av basalt og tuf frembyder utmærkede angrepspunkter 

 for dets underminerende kræfter. De henimot lodrette fjelde 

 og de spidse fjeldnåle, dr an g ar, som står igen som rester 

 av landet utenfor, viser tilstrækkelig dette, og basaltdæk- 

 kene må naturligvis ha fortsat langt utover, ikke samtlige 

 ha endt på samme linje og bygget op en 6 — 800 m. styrt- 

 ning. Og i hvilken retning de væsentlig har fortsat sig 

 må fremgå av et kart over havbunden (se Mohns dybde- 

 kart fra Den norske Atlanterhavsekspedisjon). Bunden er 

 rundt Island temmelig jevn indtil omtrent 200 favnes lin- 

 jen og falder så brat av til havdypet. Om Færøerne er 

 det grunde belte smalere undtagen i to retninger, hvor det 

 fortsætter sig som de bekendte undersøiske broer Færø- 

 Islandsryggen og Wywille Thomsonryggen. I disse retnin- 

 ger må basaltdækkene væsentlig ha utbredt sig, og her må 

 haverosjonen tat væk 3 — 800 m. mægtige landmasser. Men 



