340 Andr. M. Hansen. 



bræ at ha bevæget sig mindst like let over den proterogla- 

 ciale «till», som i Nordtyskland, på den jydske halvø og på 

 øerne Gotland og Bornholm, hvor den baltiske isstrøm — altså 

 langt fra sin ydergrænse i Brandenburg — knn nåede en 

 mægtighet av henholdsvis 160—200 m. og 120—170 m. 87 ) 

 Der er således rimeligt, at den denteroglaciale amerikanske 

 bræ med nndtagelse kanske av elet sydostlige mere kuperte 

 strøk i det hele også tiltog yderst langsomt i mægtighet 

 og selv ved centret ikke nåede stort større mægtighet end 

 den skandinaviske — om så meget, da ellers sikkerlig mere 

 av de underliggonde løse lag vikle være ødelagt. Yi vil da 

 måtte vente os følgende gradienter: Over Lorenzfloden en 

 stigning mot NY., fra New- York mot N., inde i landet først N. 

 senere NO., stigningen stærkest hvor avstanden fra brækanten 

 er mindst d. v. s. fra SO. og en meget svakere fra SY. ; strand- 

 linjens største høide ikke større end Europas. Også her 

 opfyldes hver eneste fordring. Yi har den høieste kendte 

 terrasse ved Montreal, 150 m., herfra avtar de både mot 

 New-Brunswick og mot New- York med en gradient på om- 

 trent 0.30 m. pr. km. 



Også i Amerika er vi så heldige at kunne følge hæv- 

 ningen indenfor kyststrækning ved hjelp av indlandster- 

 rasser og strandvolde. De store sjøer har terrasser på 

 begge sider, og høiest mot nord. Deres ensartede oprin- 

 delse og sammenhæng er imidlertid ikke ganske sikret. 

 Men længere vest har vi den berømte deuteroglaciale sjø, 

 Lake Agazzis, der har en længde av henimot 1000 km., over 

 den nu mot nord løpende Red River of the North, hvis 

 brede basin av indlandsisen blev tvungen til at soke avløp 

 over Lake Traverse til Missouri. Denne sjøs strandvolde, 

 der træder frem som en svak bølge i skurstensleret, er 

 omhyggelig målt av W. Upham. 87 ) Han har påvist 3 til 

 4 over hinanden, samtlige med tiltagende hoide mot nord. 

 Stigningen bør imidlertid ikke, som av Upham er gjort, 



