Strandlinje-etudier. 341 



søkes efter den nuværende elvs retning. Man må trække 

 isoanabaserne og gradienter lodrette på disse. . Dette blir 

 ikke, som de Ge er siger, mot SV. 88 ) Interpolerer man 

 hoidetallene ved bestemte punkter på Wisconsin-siden mellem 

 de for Dacota givne i den tabel Upliam opstiller, viser 

 det sig at gradienten danner en kurve, der fra S 30° V 

 ved den kanadiske grænse svinger om gennem 26° til 21° V 

 ved Lake Agazzis utløp, en kurve, som mærkelig nok også 

 følges av skuringsstripernes retning i det angivne strøk. 



Efter istryksteorien vilde dette sige, at bræbevægelsen 

 overalt bestemtes av bræens mægtighet, der ber avtog efter 

 den kurve, som dannede aksen i den lange og meget brede 

 istunge, som ved den deuteroglaciale istids hoiclepunkt skøt 

 sig ned gennem Red Rivers dalnate. — Hovedretningen av 

 gradienten peker også her op mot Hudson Bay, mot bræ- 

 centret og stigningen, som når gradienten trækkes rasjo- 

 nelt, nærmer sig meget mere en ret linje end Upbam angir, 

 er ber kun 0.10. — De lavere strandlinjer her må efter 

 istryksteorien ha opståt ved senere stansninger i isens 

 smeltning. Hver gang må gradienten bli svakere, her som 

 i Gudbrandsdalen. — Også den største kendte storbræ, den 

 nordamerikanske, viser således netop de avteorien dedu- 

 cerede forhold. — 



Ved Stillehavskysten gælder det som i Norge og 

 Grønland, man må ha beliggenheten inde eller ute i fjorden 

 tat med i bedømmelsen av strandlinj ernes stigning for at 

 finde sammenhængen. 



I Nord-Amerika er det endog lykkedes i nogen mon at 

 påvise de sænkninger og hævninger der ledsagede den pro- 

 teroglaciale is. Ifølge Ch a mb erl in 89 ) utgjorde disse i det 

 indre av landet over 300 m. — et tal, som stemmer med 

 den langt større mægtighet man må anta for denne storbræ. 

 Ifølge Mac Gee 90 ) viser den proteroglaciale Columbiafor- 

 masjon på «The Middle Atlantic Slope» den av teorien 



