14 Andr. M. Hansen. 



tiden. Men allikevel vil man vel reise tvil om istidens længde 

 forslår til strandflatens bredde. Men skiller man ut, som jeg 

 av uavhængige, rent morfologiske grunde har gjort, flater 

 som Jæderen, Smølen o. s. v. og holder sig til de typiske 

 strandflater som Bokn, Alden, Valderø, Leka, Torghatten o. s. v., 

 kommer vi dog indenfor rimelige grænser. Det må videre 

 antas at når strandflaten enkelte steder når en ekstraordinær 

 bredde, så har den ikke været dannet i ét ute fra havkanten. 

 Det må ha gåt for sig på den måte som Dr. Reuschs tegninger 

 fra Bømløen og Atleøen (s. 1, 2 og 5), med de mange små iso- 

 lerede toppe over strandflaten, lægger så nær for tanken, at der 

 har været åpnet rækkevise angrepslinjer for havet og for driv- 

 isen langs mellemliggende oprindelige sundløp, i hvilke jo også 

 under epiglacialtiden setedanningen foregik kraftigst. Disse 

 bredere strandflater er altså efter min mening sammensmeltede 

 strandlinjer, og hver enkelt av disse behøver ikke at ha havt 

 større mægtighet end de kendte fra Torghatten f. x. Dette 

 synes i hvert fald at være en nødvendig antakelse, da man 

 ellers står uten forklaring for at havet har virket så uforholds- 

 mæssig forskellig under ens forhold og på ens bergart. 



Sammenligner man nu de typiske strandflater av nogen- 

 lunde ens bredde med de epiglaciale vel kendte strandlinjer,^) 

 så må vi huske på at forholdet raellem dem må forutsættes at 

 svare til forholdet mellem fjordene og fjordbundindsjøerne, 

 mellem Nordfjord og Hornindalsvandet f. x. Det svarer videre 

 til forholdet mellem unteres diluvium og oberes. Jeg skal ikke 

 gå ind på forholdseksponentens størrelse, men overalt vil man 

 ved at sammenligne den første store istids virkninger — ero- 

 sjon eller avlagring eller indflytelse på livet — med den deuto- 

 glaciales finde en så overordentlig stor forskel mellem dem, at 

 den fuldstændig svarer til forskellen mellem strandflaten og 



1) Se figuren foran Torghatten, efter tegning av prof. H. Mohn 1. c. 

 Øverste avsats er strandflaten med hullet, nederste (tildels) den 

 epiglaciale strandlinje. 



