26 Amund Helland og- Helge Steen. 



Aaskel eller Eskil var erkebiskop fra 1402 til 1428, og 

 han har bortbyttet erkebiskopstolens andel i Kvashylla for et 

 jordstykke med 1 øres skyld, hvilket tyder paa, at den bort- 

 byttede del ikke har havt stor værdi. Noget sikkert om en 

 værdiforringelse kan der ikke sluttes af dette bytte, men det 

 tilbyttede stykkes skyld, en øre, er paafaldende liden mod den 

 skyld, hvormed Kvashylla opføres i fortegnelsen over de gaarde, 

 som ligger til skolealteret; thi her er skylden 3 span og 3 øre. 



Hr. overlærer O. W. Lund, som velvilligen har meddelt 

 nogle oplysninger om lerfaldet i 13Å5 beretter, at i aarene 

 1850 — 60, før anlægget af jernbanen, havde strækningen om 

 Kvashylla et helt andet udseende end nu; de hoie bakker er 

 nu beklædt med græstorv og er skogdækket. Dengang strakte 

 den skogbevoxede del sig ovenfra kun til henimod Haga bro. 

 Hele den øvrige strækning var aldeles bar, og hvert aar i 

 tæleløsningen skede her større og mindre vidrasninger. Overalt 

 levede mindet om opdæmningen, bemærker Hr. Lund, dog saa- 

 ledes, at i Melhus var det ganske ubestemt, men i Horg og 

 især i Støren var sagnet meget bestemt og uden vakling 

 koncentrerede det sig om «Kvassillan» som stedet, hvor kata- 

 strofen havde foregaaet. Om Kvashylla lyder sagnet, at det var 

 den største og bedste gaard i Støren og, tilføier sagnet, den 

 har staaet ubebygget siden den sorte død.i) 



Efter Schønnings beretning fortalte man i 1775 i Guldalen 

 ligesom nu, at lerfaldet har gaaet fra denne egn Haga — Kvas- 

 hylla, og det er vel rigtig, at saa har været tilfælde, Alt 

 tyder paa, at det først har været et lerfald, eftersom det hedder 

 at der løb et skred saa stort, at det fyldte dalen tvers over 

 og stemmede elven Gaul op. Senere, heder det brast dæm- 

 ningen og altsammen flod da udover med aaen o. s. v. Her 

 er flere adskilte begivenheder. Først et skred, som fylder 

 tvers over og stemmer Gaul op, saa at mange mennesker druk- 



1) „Den sorte Død" herjede i Norge i 1.349 altsaa kun 4 efter ler- 

 faldet. 



