28 Amund Helland og Helge Steen. 



Det vand, som gik ud, var efter annalerne den opdæm- 

 mede elv, men dette kommer i beretningerne i Guldalen ikke 

 saa klart frem, idet man tildels tænker paa et særskilt nærlig- 

 gende vand, ikke paa den for leiliglieden til et vand opdæm- 

 mede elv. 



Den ulykke, som rammede den nedre del af Guldalen, og 

 den tættest bebyggede del af Horg, Flåa og tildels Melhus var 

 ^ virkeligheden den, at dæmningen brast, og derfor betegnes 

 ulykken i nedre del af Guldalen med de ord: «Da Haga- 

 vandet gik ud». 



I Skaholtsannalerne heder det først, at aaen Gaul blev borte 

 og derefter løb der et skred saa stort, at det fyldte dalen 

 trersover. Professor Storm gjør opmærksom paa det besynder- 

 lige i, at elven først blev borte, og at de r eft er kom skredet, 

 medens man skulde vente det modsatte. Det besynderlige 

 herved bortfalder imidlertid, naar man erindrer, at elven dæm- 

 medes op langt oppe i dalen ved Haga, og folk i den nedre 

 del iagttager først, at aaen blir borte, og saa fortælles det 

 ogsaa i annalerne først. 



Efter hvad der almindelig berettes i Guldalen, standsede 

 skredet ved Hovin, og heder det. Gula gik dengang ikke 

 gjennem den nuværende Gulfos, men der hvor gaarden Hovin 

 nu ligger. Elven tog da senere sit løb gjennem Gulfossen. 

 Til denne forandring af Gulelvens leie skal vi senere komme 

 tilbage, naar følgerne af opdæmningen for den ovenfor liggende 

 del af Guldalen er omtalte. 



Hvis man læser Skåholsannalerne med eftertanke, saa vil 

 man som omtalt se, at der ads killes mellem følgende afsnit i 

 lerfaldet: 



1. Gula blir borte, der er tilføiet nokkura (nogle), hvilket er 

 suppleret med nokkura daga (nogle dage). 



2. Skredet fylder dalen tvers over og stemmer elven Gaul 

 op, saa at en mængde mennesker druknede, gaardene over- 



