X4 J- Bekstad. 



med engang klart, at den er fremstaaet under allersidste afsnit 

 af istiden, thi det er dog utænkeligt, at isen skulde liave 

 kunnet bevæge sig henover en saadan dannelse uden i mindste 

 maade at udjevne den. Vi kan altsaa med sikkerhed slutte, 

 at dalen her har været isfri, siden morænen blev afsat. 



Af morænens støiTelse kan vi se, at det maa have været 

 en betydelig bræ, som frembragte den, og heraf kan vi igjen 

 slutte, at isskillet dengang maa have ligget i nærheden af lan- 

 dets høideakse, thi det er ikke saa langt herfra til vandskillet, 



Skuringsstribernes retning, flytblokkenes vei og morænerne 

 viser os altsaa, at isens bevægelse her har gaaet i sydøstlig 

 retning, og den maa have havt sit udgangspunkt ved landets 

 høideakse eller i dennes nærhed. Den række endemoræner, 

 som ligger op igjennem Gudbrandsdalen, siger os videre, at 

 under afsmeltningen har isen trukket sig tilbage skridt for 

 skridt. Jeg har imidlertid gjort nogle iagttagelser, der tyder 

 paa en synken af temperaturen, eller at et mildere klima er 

 bleven fulgt af glaciale tilstande. Omtrent 1 km. søndenfor 

 Lillehammer ved Aaretta ligger der mægtig moræne ovenpaa 

 horizontale sandlag af adskillig udstrækning. Fig. 6 viser et 

 'nit ved siden af jernbanelinien, hvor man særdeles tydelig 

 kan se grænsen mellem morænen og sandlagene. 



Ved Nyflot paa vestsiden af Losna saaes i en skjæring 

 ved jernbanelinien udpræget moræne liggende ovenpaa skråa 

 lag af sand og 1er, og længere nord ved Berge overfor Troms- 

 næs, har man moræne hvilende paa lag af fint 1er. 



Disse sand- og lerlag maa rimeligvis være afsatte under 

 svingninger af bræstanden i slutningen af den sidste istid. 

 Det kan ikke antages, at de skulde være iuterglaciale, thi 

 under den sidste store nedisning af landet vilde ikke saa lette 

 dannelser som disse have kunnet holde sig; de vilde ,være 

 blevne borteroderte af isen, hvor ringe man end anslaar dens 

 evne i saa henseende. 



