ß Ivar Bang. 



procès, at den meget vel kunde spalte en forbindelse, som 

 Kossel da antog var nucleohiston. Kossels kritik foranledigede 

 atter en modkritik fra min side.^ 



Imidlertid var der under denne polemik offentliggjort to 

 nye arbeider over samme emne: ét slî Huiskamp og ét aîMalen- 

 greau. Den ene af disse forskere, Huiskamp^ nemlig, konsta- 

 terer rigtigheden af min fremstilling forsaavidt, at han anser 

 Lilienfelds nucleohiston for en blanding af to substanser, 

 hvoraf den ene er et nucleoproteïd, der i sine reaktioner 

 stemmer overens med det af mig beskrevne. Det indeholdt 

 saaledes intet histon. Men hermed ophører overensstem- 

 melsen. Huiskamps undersøgelser af den anden substans, 

 der indgik i Lilienfelds nucleohiston, viste, at denne substans 

 var det egentlige nucleohiston, der i og for sig gav de 

 reaktioner og indeholdt de komponenter — histon og leuco- 

 nucleïn — som Lilienfeld havde beskrevet. Dette nucleo- 

 histon udmerkede sig fremdeles derved, at det gav endog 

 kvantitative fældninger med smaa mængder metalsalte, 

 hvilke fældninger for de lette metallers vedkommende var 

 opløselig i overskud paa fældningsmidlet samt i fortyndet 

 alkali. Denne egenskab benytter Huiskamp til fremstilling 

 af sit nucleohiston, idet han fælder vandextraktet fra thymus 

 med 0,1 °/o CaClg, opløser fældningen i fortyndet NHg og 

 fælder paanyt med CaC^. I filtratet fra kalkfældningen 

 fremstilles nucleoproteidet ved udfældning med fortyndet 

 eddikesyre. 



Det andet arbeide, der fremkom, offentliggj ordes af 

 Malengreau.^ Malengreau fælder først vandextrakt med 



1 Zeitschr. f. phjsiol. Chemie. Bd. 31, pg. 407. 



2 Ibid. Bd. 32, pg. 145. 



3 La cellule. Bd. 17, pg. 339. 



