studier over nucleoproteïder. 



eddikesyre, opløser fældningen i fortyndet alkali og frem- 

 stiller sine substanser ved fraktioneret fældning med mættet 

 ammoniumsulphatopløsning. Ved hahmætning med am- 

 moniumsulphat udfældes en substans, der betegnedes som 

 nucleoalbumin a, medens en anden substans b udfældtes 

 ved ^/é mætning. Navnet nucleoalbumin er misvisende, da 

 begge substanser indeholdt phosphor og xanthinbaser. Phos- 

 phorgehalten var i a 0,5 7o og i b 4,5 %• Det merkelige 

 var, at begge substanser indeholdt histon. Disse histoner 

 var desuden indbyrdes forskjellige, idet deres fældnings- 

 grænser for ammoniumsulphat faldt sammen med de respek- 

 tive nucleoalbuminers, hvorfra de stammede. Forresten 

 angiver Malengreau intet nærmere om sine substansers 

 kemiske natur. 



Som man ser, er spørgsmaalet blevet næsten mere ind- 

 viklet end før, idet enhver af de tre forfattere hævder sin 

 specielle opfatning. Alle tre er enig om, at Lilienfelds nucleo- 

 histon er forurenset med et andet nucleoproteid, men her- 

 med ophører ogsaa overensstemmelsen. Malengreau hævder, 

 at dette nucleoproteïd er et nucleohiston, medens Huiskamp 

 og jeg ikke har fundet noget histon heri. Huiskamp og 

 Malengreau hævder videre det egentlige nucleohistons exi- 

 stens, hvad jeg benægtede. 



Ved at gjentage Huiskamps undersøgelser kom jeg til 

 resultater, der i hvert fald delvis forklarede modsætningerne 

 mellem os. Det viste sig nemlig ved disse foreløbige under- 

 søgelser, at Huiskamps nucleohiston ikke var noget nucleo- 

 histon men en forbindelse af en nucleïnsyre med histon, 

 altsaa nucleïnsurt histon. Huiskamps afvigende opfatning 

 skyldtes den omstændighed, at han ikke havde renset sin 

 substans tilstrækkelig. Jeg maatte saaledes opgive min 



