58 Ivar Bang. 



man ganske vist et filtrat, der er meget rigt paa nucleïn 

 surt histon, men samtidig gaar der igjennem en del for- 

 urensninger, der betinger en opalescens i filtratet. Ved 

 gjentagne ganges filtration gjennem samme filtrum bliver 

 filtratet tilslut vandklart og svagt blaaligt opalescerende: 

 men denne filtration gaar meget langsomt, tager flere dage, 

 og i løbet af denne tid kan fældningen allerede have be- 

 gyndt at antage en mistænkelig lugt. Den oprindelige 

 kalkfældning raadner nemlig meget hurtig — i modsætning 

 til det rene nucleïnsure histon. Øger man saltgehalten, 

 hindres forraadnelsen, og filtrationen gaar langt bedre for sig. 

 Denne vanskelighed kan omgaaes paa to maader: 

 enten vælger man et andet salt f. ex. Am„SO^ til opløsning 

 af den oprindelige kalkfældning, eller man kan behandle 

 fældningen først med alkohol, førend man extraherer den med 

 2 % NaCl. Efter den første méthode sætter man til fældningen 

 ca. 300 ccm. halvmættet Am, SO ^-opløsning og gnider den 

 hermed godt ud i en rivskaal. Blandingen, der er seig, 

 tykflydende og graahvid, kan henstaa ubegrænset tid uden 

 mindste skade. Ved filtrationen, der gaar raskt for sig, 

 faar man et vandklart filtrat, af hvilket man udfælder det 

 nucleïnsure histon ved mætning med salt. Fældningen 

 opløses i vand (ca. 1 1.) og fældes med CaCl, , hvorpaa kalk- 

 fældningen opløses i 2 Vo NaCl-opløsning og behandles 

 videre efter næste méthode. Denne er langt bekvemmere 

 og elegantere. Man samler kalkfældningen fra vandextraktet 

 ved centrifugering eller filtration og udvasker derpaa fæld- 

 ningen med alkohol, filtrerer og presser den mellem filtrer- 

 papir. (Alkoholen extraherer en stor del forurensninger. 

 Ved at tilsætte vand til extraktet opstaar en sterk hvid opale- 

 scens og fældning.) Derpaa river man residuet fint med 



