2 Andr. M. Hansen. 



ved sigt med sekstant på lange avstande kan man under- 

 tiden bli narret, anta en aker, som slutter i en horisontal 

 linje midt i en bakke, for en engsete o. s. v. For mine 

 målingers vedkommende gælder det, at jeg ved det opstil- 

 lede princip, ikke at regne ut høiderne på stedet, var av- 

 skåret fra en nøiere kritik av de tvilsomme linjer ved kon- 

 trolmålinger eller ved noiere undersøkelse av de lokale for 

 holde. — En eller anden likefrem feil ved indførelsen i 

 måleboken kan vel også ha indsneket sig i de mange hun- 

 drede tal noteringer. — 



En del av de i profilerne opførte irregulære seter vil 

 derfor sandsynligvis utgå — og altså en del, trods store 

 avvikelser i høiden, bli at henføre til de normale linjer. 

 Men der vil dog sikkert bli en del tilbake, likesom K. 

 Pettersens omhyggelige målinger også fremviser et par 

 (i SeihuUet), hvor differensen er større end den mulige måle- 

 feil. Det gælder da at forklare disse sporadisk optrædende 

 forekomster. 



Herved er først og fremst at mærke, at det rent over- 

 veiende antal av dem ikke er seter men terrasser. 

 Pladsen tillater ikke at optå spørsmålet om terrassernes 

 dannelse og deres forhold til seterne til behandling her i 

 hele sin bredde. Jeg kan kun nævne kortelig et par punkter. 

 Ved terrasser forstår man avleiringer av løst materiale 

 med en overflate, der nærmer sig horisontalplanet — ter- 

 rasse fl aten («moen») — og en avslutning, der nærmer sig 

 den bratteste materialet kan holde (materialets «Böschungs- 

 winkel»), mælen. Som regel tænker-man dem dannet på 

 samme måte som de ører, som elvene lægger op nu til lidt 

 over lavvandets nivå, og som også slutter med en mæl, 

 raarebakken. I dette tilfælde slutter deres høide sig fuld- 

 stændig til fjærens nivå, til den récente setelinje. Det 

 samme har også været tilfælde for en stor del — oftest de 

 mest utprægede — av de gamle ører, terrasserne. Man 



