14 Andr. M. Hansen. 



jevnt til næste stans, Man har således ikke de brå ryk, 

 som fra vulkanske kræfter, kvilket tilhængere av den jevne 

 stigning anførte så mange argumenter imot, men man har 

 heller ikke den uavbrudte stigning, som fra det andet hold 

 igen let kunde angripes. Stansningen kan avlæses ved 

 sete- og terrasselinjerne, og brægrænsen ved terrassesjøerne 

 Den langvarige stans, som har dannet den øverste sete- 

 linje og de høie terrasser utgør en så fremtrædende og 

 betydningsfulde periode, at jeg finder det rimeligt at gi 

 den et navn. Jeg vil foreslå at kalde den den epigla- 

 ciale periode, hvorved både dens plads i istidens slut- 

 ning og dens stilling som særegen avsluttet periode er 

 antydet. 



Den epiglaciale storbræs grænse kan, som vist, med 

 nogenlunde lethed følges i Norge. Hvorledes den fortsætter 

 i Sverige blir en opgave for svenske geologer at påvise. 

 Den vil naturlig være at søke i en tilsvarende av- 

 stand fra den ved raerne angivne deuteroglaciale yder* 

 grænse. Det ligger da nær at anta, at den også i Sverige 

 følger de store indsjøer. Hvis A. Erdmanns kart ^^) over 

 «hvarfiga leran» er korrekt, fortsættes imidlertid den høieste 

 marine terrasse nordenfor disse og linjen skulde nærmere 

 være at trække i en bue søndenom Siljan og nordover. I 

 Finland er vanskeligheterne ved at holde marint 1er ut fra 

 bræsjøerne større end almindelig, men jeg skulde være til- 

 bøielig til at anta, at dette sidste altfor ofte er blit gjort 

 til marint, og at den gennemgående mangel på fossiler 

 derfor har sin meget naturlige årsak: Jeg skulde være 

 tilbøielig til at trække den epiglaciale storbræs grænse 

 utenom de store kareliske sjøer: Pialis-, Tuuli-, Kuitti-,, 

 Tuoppa-, Kuoma-järvi utenom Inari over til Alten. — 

 Usikrest blir netop strøket omkring den baltiske isstrøm,, 

 hvor raerne heller ikke har ladet sig påvise. Når jeg på 

 dette punkt av undersøkelerne gir et forsøksvis kart av 



