Strandlinje-studier. 15 



storbræens grænser er det kun for at gi eu foreløbig fore- 

 stilling om, livorledes de kanske kan findes, det er kun et 

 spørsmål som stilles til detalj eret undersøkelse. 



At den lange række store indsjøer, som angir den epi- 

 glaciale brægrænse, nødvendigvis må skylde bræen selv sin 

 oprindelse er ugendrivelig bevist av Helland. Det strider 

 mot al sandsynlighetsberegning at man dal for dal og fjord 

 for fjord finder en sådan sjø netop der, hvor terrasserne 

 viser at bræen endte, hvis det ikke har sin genetiske 

 sammenhæng. Det kan ikke være en tilfældighet, sjøernes 

 dannelse må være knyttet til brækanten. — Dette vil 

 med andre ord sige, at bræerues eroderende evne 

 er særlig utpræget her ved brækanten. Ser man 

 sig om efter en forklaring for dette forhold ligger den like 

 for hånden. Når fugtig luft drives mot en svær isbræ 

 vil den allerstørste del av dens fugtighet utfældes meget 

 hurtigt. Både isens avkølende virkning og det at luften 

 ved den altid forholdsvis bratte brækant hurtig drives til- 

 vèirs, vil forårsake et uforholdsmæssig stort nedslag på 

 bræens yterste kant — la os si de yterste 50 km. Den 

 stærke økning av bræmassen, som i et køligt klima måtte 

 følge herav, blir imidlertid foruten ved avsmeltningen op- 

 hævet ved, at bræbevægelsen her nær kanten har liden 

 motstand at overvinde, da der ikke ligger nogen is foran 

 som må drives frem. Der må derfor ha fremkommet en 

 langt hurtigere bevægelse her end inde i bræen. Dette neppe 

 tilstrækkelig påagtede naturgivne fænomen i storbræernes 

 fysik medfører direkte en stærkere erosjon ved brækanten. 

 Da bræbevægelsen naturligvis gennem det oprindelige grund- 

 lag stadig vil samles i strømme, vil resultatet bli netop en 

 sådan række sjøer som man har den i Norge bak de hoie 

 terrasser. 



Denne opfatning, en større erosjon like indenfor bræ- 

 randen, står i strid med den almindelige, hvorefter netop 



