16 Andr. M. Hansen. 



de umådelige diluvialmasser, «till» skal være avlagret 

 uuder storbræerne som bundmoræner. Jeg kan ikke her 

 opta det spørsmå], om det overhovedet er muligt at en l)ræ 

 av nogen større mægtighet kan bygge op disse lag under 

 sig, om ikke overalt det må være foran bræerne, efter- 

 liånden under fremvækst og tilbakeskriden, avlagringen må 

 foregå — således som de store islandske sandar foran 

 bræerne — og under væsentligt medarbeide fra de utal- 

 lige smågrene av bræelvene, der tildels, som f. ex. foran 

 Hofsjøkul eller i de store lersletter foran Dyngjujøkull, går 

 aldeles i ét til en eneste lermørje. ^^) For spørsmålet om 

 brærandsjøernes erosjon er det tilstrækkelig at liævde, at 

 en avlagring under bræen i det høieste kan være mulig 

 under meget tynde, utkil ende bræer, mens en bræ av 

 5 — 600 m. tykkelse nødvendigvis må grave på underlaget. — 

 Og i' så fald, li vis man antar at erosjonen er nogenlunde 

 proportional med bræens tryk og dens bevægelsesliastighet 

 må den bli størst ved kanten. I den ytre rand falder den 

 forholdsvis største nedbør, som skal fjernes og motstanden 

 mot bevægelsen utover er mindst, og mens brætykkelsen i 

 det hele avtar jevnt utover like til det bratte avfald nær 

 randen, vil bevægelsen i de isstrømme, hvori bevægelsen 

 her samler sig være forholdsvis overmåde stærk. E-esul- 

 tatet må bli en koncentrasjon av erosjonen i skridjøklernes 

 ydre dele, vi får brærandsj øerne. Hvad mere er, vi 

 må få erosjonsbækkener netop av den karakte- 

 ristiske glaciale form med den største dybde 

 nærmest mot enden. lagttagelser viser ^'"^) og teorien 

 må fordre, at bevægelsens hastighet i det hele må tilta 

 utover, mens brætykkelsen ved ablasjonen pludselig avtar. 

 Erosjonen, som fremgår av disse to faktorer, blir altså 

 betydelig stærkere ut mot kanten for så mere pludselig at 

 avta: vi kommer fra den jevne dalbund over i raudsjøens 

 svake fald, 1 på 40 ^°^), ut mot den største dybde og så 



