Strandlinje-studier. 17 



til en stærkere stigning op til det nivå, hvor erosjonen 

 opliører. 



Denne karakteristiske erosjonsform, som er absolut 

 uforklarig ved enhver anden naturvirkning end bræerosjon, 

 fremgår så bestemt av skrid jøklernes natur, at man vistnok 

 kan håpe på at få kvantitative bestemmelser her. — Når 

 derimot tilhængere av indsjøernes glaciale oprindelse ial- 

 mindelighet tænker sig, at sjøer dannes samtidig under hele 

 storbræens overflate, kan jeg ikke se andet end at det 

 kendte motargument må holde stik: hvis en fremadskridende 

 bræ støter på en fordypning vil den fylde denne, og 

 maksimum av bræbevægelsen vil måtte stryke over det is- 

 fyldte hul, i hvis bund derfor erosjonen må bli mindre. 

 Bræen må her nede heller beskytte. Nei, de glaciale ero- 

 sjonssjøer med sin karakteristiske form tilhører gennem- 

 gående storbræernes rand, de er h vad jeg her for at frem- 

 hæve det kalder brærand sjøer og betegner nødvendigvis 

 en længere tids uforandret beliggenhet av bræranden og 

 altså uforandret bræmægtighet. 



Også indenfor r a er ne ligger der en lang række ind- 

 sjøer — man finder også her randerosjonen. Disse sjøer 

 når dog i Norge ikke de epiglaciale terrassesjøer i stør- 

 relse, længde og dybde på langt nær — i fuld overensstem- 

 melse med at man ikke kan påvise store terrasser foran 

 dem. I mellemrummet mellem ra-sjøerne og terrassesjø9rne 

 optræder i det østlige Norge en række store bækkener, 

 som man skulde tænke sig dannet under en stans under 

 tilbaketoget, før epiglacialtiden. Det er Øiern, Kristiania- 

 f jordens tvedelte indre basin, Drammensfjorden indenfor 

 St^elvik. Ekervandet og længere ned Nordsjø. Videre den 

 række sjøer og uventede elvesvingninger, der ligger inden- 

 for Arendals kystrand. Indenfor denne række ligger igen 

 Tyrifjorden og Hiterdalsvandet. De førstnævnte av disse 



2 — Arkiv for Mathematik og Naturv. 15 B. 



Trykt den 12 Marts 1891. 



