18 Andr. M. Hansen. 



indsjøer tilliører Kristianiaterritoriet. Kjerulf og Brøgger 

 har påvist, hvorledes de store dislokasjoner har tegnet op 

 flere av disse bækkener som sunkne stykker. Også Aren- 

 dalskystens dalretning synes avhængig av tektoniske år- 

 saker. Disse indsjørækker, som man ikke finder tilsvarende 

 til andetsteds synes således at ha mere lokale årsaker og 

 har kanske fåt sin væsentlige form allerede under den 

 første istid, så den deuteroglaciale bræ neppe bar behovet 

 at gøre nogen længere stans mellem ra-perioden og epi- 

 glacialperioden for at danne eller omdanne dem. Morænern& 

 foran svarer neppe til bækkenernes størrelse. 



Råer, terrasser og setelinjer viser os således, at efter 

 en deuteroglacial maksimumsutvikling til raerne med ra- 

 sjøernes erosjon har den skandinaviske storbræ trukket sig 

 tilbake til terrassesjøerne. Her stanser den for en lang 

 tid; vi har den epiglaciale periode med dens store rand- 

 sjøerosjon, den store terrassedannelse og setedannelse ved 

 den øvre strandlinjes nivå. 



Er nu denne utvikling, at den deuteroglaciale stor- 

 bræ efter at ha nået sit høide punkt trækker sig noget til- 

 bake for først så at holde sig og landets nivå uforandret i 

 meget lang tid — er denne utvikling en rent lokal for 

 Skandinavien eller er den almengyldig. Vi får atter gå 

 til den anden storbræ — den nordamerikanske. Finder vi 

 her det samme forhold, en deuteroglacial maksimalutvikling 

 betegnet ved råer, dernæst et tilbaketog av isen et kort 

 stykke til en epiglacial grænse, som betegnes ved store 

 raudsjøer, ved konstant nivå, ved stærk terrassedannelse 

 og ved seter, så kan vi med stor sikkerhet slutte, at det 

 er almindelig virkende årsaker, der har betinget netop 

 denne eiendommelige gang i issmeltningen. Vi er endvidere 

 berettiget til med øket sikkerhet at tilskrive de store rand- 

 sj øer brærandens erosj on. g i v i r k e 1 i g h e d e n f i n d e r vi 

 den mest fuldendte overensstemmelse. De store 



