22 Andr. M. Hansen. 



sjonen har sat i det land, hvorfra dets umådelige materiale 

 er hentet, må være ganske anderledes mægtige end den 

 der svarer til epiglacialterrasserne og Champlainlagene. — 

 De mægtige norske f jorde repræsenterer et volum, som blot 

 vilde utgøre en brøkdel av dette uhyre hele, og der er 

 således fra kvantitetsspørsmålet ingenting i veien for at 

 utlede dem av en proteroglacial erosjon, h vad deres typiske 

 trugform på sin side fordrer. 



Vanskeligere syntes det fra først av at finde erosjons- 

 mærker, som kunde svare til de umådelige masser, som 

 ligger ut over Rusland. Likeoverfor den voldsomme mot- 

 stand bræerosjonsteorierne fra først av mødte vovede man 

 ikke at se saken like i øinene og indse at selve Østersjøen 

 og den dype Norske rende må sees i sammenhæng med bræ- 

 bevægelserne, og sikkerlig har leveret en meget væsentlig 

 del av det avlagrede materiale. Den bræ, som gik tvers 

 over Nordsjøen og drev den skotske indlandsis mot NV. over 

 Kaithness, som gik tversover Orkney og Shetlandsøerne, kom 

 vistnok ikke væsentlig fra den norske vestkyst, hvorfra bræ- 

 erne vel søkte den letteste vei til havs, mot nordvest, 

 men nærmere fra storbræens midte, ut fra Skagerak. Den 

 isstrøm der fyldte Den norske rende behøvede ikke at ha 

 større mægtighet end 1000 m. for allerede at virke kraftig 

 på underlaget — eroderende. Den største dybde, 808 m., 

 falder, på fjordenes vis, inde i bækkenet, i Skagerak. De 

 blokke fra Kristianiaterritoriet der kan følges rundt kysten 

 over Lister og Jæderen og længere nord helt til Stat, be- 

 tegner strømmens vei. Ingen drivisteori kan forklare det 

 undre skurstensler på Jæderen. Og likeså naturlig som 

 flinten her kan være hentet fra Skageraks bund, like 

 så godt kan mange silurblokke, som nu uten videre hen- 

 føres til Ølånd, til Gotland o. s. v. tilhøre de borteroderede 

 lag i Østersjøens bund. — Det er i isstrømmen i Øster- 



