Strandlinje-etudier. 23 



sjøen og i Den norske rende man har de østlige motstykker 

 til de over 1700 m. bræer, som fyldte de norske fjorde. 



Man skulde vente, at disse svære østlige ismasser ydede 

 så stor motstand, at bræaksen også i den første istid blev 

 drevet østover forbi høideaksen. Men den proteroglaciale 

 bræ har strakt sig ganske anderledes langt også mot vest 

 end den senere, så motstanden også til den kant blev så 

 betydelig, at bræaksen og høideaksen, efter hvad blokflyt- 

 ningen i Tromsø viser, har fulgtes nogenlunde. De store 

 strømbækkener Østersjøn og Den norske rende, hvis form 

 minder om de amerikanske, repræsenterer den største ero- 

 sjon, på den ene side fortsat kanske over de store svenske 

 «jøers indsænkning, i den finske bugt, de store russiske 

 sjøer og Hvidehavet — mens på vestkysten de store fjorde 

 repræsenterer raudsjøer. — 



Også i Amerika ser man, trods den undre «till» til- 

 syneladende rolig og jevnt har bredt sig utover de um ade- 

 lige strækninger, i netop det samme mægtige skurstensler 

 bevis for at erosjonen under den første istid har været 

 kolossal. Også av topografiske grunde er N. S. Shaler^^*) 

 kommen til det resultat, at den iserosjon, som er gået for- 

 ut for den deuteroglaciale langt overgår denne. 



De fleste minder om den store sænkning, som må ha fulgt 

 med det umådelige brædække er som sagt forsvunden i Eu- 

 ropa. Det er dog en mulighet for, at en av strandlinjerne ved 

 Kanalen tilhører denne tid og at man her kan finde Columbia- 

 formasjonens ækvivalent også i Europa. Men der er også 

 meget som taler for, at vel har der fundet en stor sænk- 

 ning sted, men den er ikke blevet fulgt av nogen tilsva- 

 rende hævning. Sålænge storbræen ikke havde tunget ut 

 Norges kyst ved sine isstrømme, sålænge skærgården endnu 

 ikke var biet utviklet, endte sandsynligvis Europa som de 

 ikke-glacierte kontinenter med en sammenhængende kyst- 

 linje. Denne kan vi med sikkerhet finde igen ved 2 — 300 



