Strandlinje-studier. 25 



ket fænomen — at havgrunden her må ha sunket under 

 istiden. Nordsjøen blev dannet. — Derimot skulde man vente 

 at finde en relativ høideforandring i de dele, som ragede 

 op over havet ved avsmeltningen, selv om nogen utpræget 

 strandlinje ikke lader sig påvise. I Norge måtte dette 

 vise sig som krumning med vandskillet som høideakse. 

 Man blir derved bragt til at tænke på, at den måte hvorpå 

 skiferen på den skandinaviske halvø, seet i det store, 

 hvælver sig med svag stigning op fra havflaten op over 

 høideaksen — over grundfjeld og granit — svarer kvalita- 

 tivt til denne proteroglaciale efterhævning. Man kunde 

 tænke på, at noget lignende synes at finde sted ora den 

 nordamerikanske laurentiske akse. Jeg har villet gøre op- 

 mærksom på denne omstændighet foråt vise at istryksteorien 

 er garderet også mot negative beviser hentet fra den side, 

 selv om det kvantitative spørsmål her må lades uløst. 

 Islands forbindelse med Europa genoprettedes ikke efter 

 proteroglacialtiden. Dens insulære flora var bestemt en- 

 gang for alle. Den varme Atlanterhavsstrøm, som tid- 

 ligere var stoppet ved denne landbræ, kunde nu fortsætte 

 op langs Norges kyst og den klimat-likhet mellem det syd- 

 lige og det nordlige Norge, som vi kender fra den anden 

 istid, iudtrådte. — 



Foråt vende tilbake til denne mere overskuelige tid. 

 Vi sluttede med den høie strandlinjes dannelse av de store 

 terraser foran brækanten og dennes sjørække, den epigla- 

 ciale tid. Denne fik omsider en ende, isen tråk sig videre 

 tilbake, landet hævede sig. Og hævningen skede raskt. 

 Selv skuringsmærkerne blev ikke tat væk ved abrasjonen 

 under hævningen. Kun tildels formår en særlig materiale- 

 førende tid at markere sig ved en terrasse, men som regel er 

 spranget utpræget, til ca. 40 7» av den epiglaciale strand- 

 linjehøide. Her finder man atter en utpræget setelinje og 

 fremtrædende terrassetrin. Hvorvidt hævningen først er gået 



