Strandlinje- studier. • 27 



nedbør, under den store nedbør må både de lokale bræer 

 ved kysten og den rest av storbræen, som har holdt sig 

 ved dens akse, stanses i sin avsmeltning, ja kanske endog 

 påny tiltage. At bræen ikke har svundet ganske hen i 

 raellemtiden — hvilket en forutgående hævning helt op 

 måtte medføre — kan vi bestemt slutte os til af dens 

 beliggenhet langt borte fra landets høideakse. Denne 

 beliggenhet kunde aldrig en nydannet bræ fået. At den 

 liar havt den, beviser som tidligere utviklet indlandsseterne. 

 Disse kunde um^ulig være dannet under den epiglaciale 

 periode, da storbræen dækkede hele indlandet. De begyndte 

 vistnok allerede straks at utvikles, såsnart bræen tråk sig 

 over vandskillet, men deres bredde er så stor, de til dem 

 hørende terrasser så mægtige, at vi bestemt må tillægge 

 dem en langvarigere dannelsestid end mellemrummet mellem 

 den epiglaciale og den subglaciale tid, som jo ikke vandt 

 at avsætte synderlig terrasser ved kysten. Senere end 

 den subglaciale tid kan de høie seter heller ikke være, så 

 vi har intet valg. De regulære høie høifjeldsseter og høifjelds- 

 terrasser må nødvendigvis være samtidige med den lavere 

 kystsetelinje og de lavere store terrasser ved fjordene, hvem 

 de også nærmer sig i mægtighet. De er subglaciale. 



Spør man om mærkerne efter en brærand-erosjon også 

 xinder denne langvarige stans under bræsmeltningen, vil 

 denne måtte søkes i nærheten av bræaksen, da jo stor- 

 bræen nu var skrumpet ind til en smal pølse. Begynder 

 vi nordenfra støder vi da på den mærkelige række ind- 

 sjøer, der kan følges dalføre efter dalføre sydover hele 

 svensk Norrland, begyndende fra Altevandet i Norge og 

 fortsat fra Torneträsk til Storsjøen i Jemtland. I Norge 

 slutter sig nærmest dertil Fæmu.ndsjøen, men så synes 

 rækken brudt. En nøiere undersøkelse viser os dog — 

 her som når terrasses] øerne synes at mangle i enkelte dale 

 på Vestlandet, — at sjøen er opfyldt, således både i Øster- 



