28 Andr. M. Hansen. 



dalen og Grudbrandsdalen. Længere syd fra Yaldersvandene 

 får man langs stiftsgrænsen en ny tætliggende sjørække 

 fuldt så regelmæssig som den svenske. 



De lappmarkske sjøer er imidlertid så mægtig utviklet 

 i sammenligning med sjørækken i Norge at man blir fristet 

 til at overføre en del av deres dannelse til slutningen av 

 den proteroglaciale tid. De ligger nogenlunde symmetrisk 

 i forhold til høideakseu med de nordlandske f jorde. Men 

 i tvert fald har den subglaciale brærand skuret dem rene 

 igen, og selv gravet videre, hvorved kanske den eiendomme- 

 lige sammenknytning av to til flere smale sjøer er frem- 

 kommet, og likeså deres hyppige dichotomi med spids mot 

 NV , som ved sammenløp av elve, der fløt i den retning. 



Når Su ess ^°') vil forklare de lapplandske sjøer mellem 

 akserne som «Glintseen», hvis oprindelse skulde avhænge 

 av bræernes indgrep i den på graniten lagte skiferfjeld- 

 plate, kan vel denne forklaring neppe gælde; sjøerne følger 

 bræaksen nøiagtig, begynder med Altevand helt inde i 

 skiferen, trækker sig så lidt efter lidt i en bue helt 

 over i graniten, for så tilslut med Storsjøen og Fæmnnd 

 igen at rykke helt ind i skiferen. *) Det synes klart, at 

 glintsjøforklaringen øver tvang på forholdene mens der- 

 imod det, at brærandsjøer går i en bue efter bræaksen, 

 uten hensyn til bergarten, er en naturlig følge av deres 

 oprindelse. 



Ved påvisningen av en iøinefaldende, dobbelt række 

 indsjøer ved storbræens kant har man bragt sågodtsom 

 samtlige store norske indsjøer — i et antal av 

 over 100 ind under én og samme forklaring — de er 

 eroderede ved den stærke bevægelse, som må 

 finde sted i en storbræs yderkant, hvor største- 



") Det geologiske kart i Berghaus's Physikalische Atlas er fuldstændig 

 feilagtigt for Nordland og Norrlands vedkommende Sml. H. Eeusch? 

 geolog, kart over de skandinaviske lande og Finland. Kr.a. 1890. 



