Strandlinje-studier. 29 



delen av luftens fugtighet kondenseres, og der er 

 mindst motstand at overvinde. De ordner sig 

 derfor i rækker indenfor de grænser storbræen 

 har holdt konstant i lang tid og tilhører således 

 enten det deuteroglaciale høidepnnkt (ra-sjøerne) 

 eller den epiglaciale eller den subglaciale periode, 

 sammen med strandlinj erne og de store terrasser. 

 Ved de mærker herved er sat over de store drag fra den 

 proteroglaciale erosjon er eiendommeligheterne i landets 

 orografi givne, og de præglaciale spor vi gennem begge 

 kan skimte er få og usikre.*) 



Den subglaciale periode sluttede i sin tid også, og av- 

 smeltningen synes påny at ha skredet hastig frem. Landet- 

 hævede sig atter uten længere avbrydelse like til omtr. 

 10 7o- I denne høide findes der jevnlig en nokså liten, 

 men oftest meget smuk terrasse. Da der var rikelig til- 

 gang på materiale i de høiere terrasser behøver dens dan- 

 nelse ikke at ha tat lang tid. Nogen setedannelse i 

 dette havplan kender man ikke, men dette kan jo være 

 kommet derav at temperaturen har været mild, hvad vi 

 av andre grunde vet; der har ikke været nogen isdrift 

 i fjordene. Det vil derfor nærmest bli at betragte som 

 en regnfuld periode, i hvilken elvene førte mere materiale, 

 mens terrassehøidens regelmæssighet dog tyder på, at lan- 

 det må ha været i det væsentlige roligt. 



Om storbræens rest endnu holdt sig inde på høifjelds- 

 platåets SO. kant kan ikke direkte avgøres efter det for- 

 håndenværende materiale, jeg får derfor foreløbig slutte mig 

 dertil av den indtrådte stans i hævningen, istedetfor om- 



*) Et dypere drag, der følger den alraiudelige SV.— NO. gående forma- 

 sjonsgrænse kan vel påvises som grundlag for Bukn- og Hardanger- 

 fjord og kanske også for den fra setestraket omtalte abnorme ret- 

 ning hos Glomdalen, Røros— Tønset. Begge bryter de av erosjo- 

 nens naturlige løp givne linjer. 



