30 Andr. M. Hansen. 



vendt også på dette punkt at finde en støtte for istryks- 

 teorien. 



Det skal indrømmes, at de fundne stærke gradienter 

 for den nordlige del av Gudbrandsdalen, der svarer til 

 de stærkeste epiglaciale, synes uventede efter teorien. Men_ 

 målingerne er få og som sagt gjort under ugunstige for- 

 utsætninger — og det skal desuten mærkes at bræen fra det 

 øieblik man kommer sydover fra høideaksen mot bræskillet 

 voksede ikke blot på grund av dens naturlige stigende 

 overflatekurve men også på grund av underlagets fald syd- 

 over, så tilvæksten i tryk ber kan ba været forholdsvis 

 hurtig. Det skal endvidere mærkes, at når jeg på grund av 

 ■utilfredsstillende målingsmåte og på grund av at det gælder 

 så små vinkler overalt har ført mine profiler med rette 

 kombinerende linjer, så er dette blot foreløbigt. Allerede 

 nu kan man f. ex. tydelig se, atfaldvinkelens størrelse avtar i 

 den yterste del av fjorden. Dette hænger sammen med 

 det som de Geer er kommen til, at den «postglaciale land- 

 stigning» har strakt sig længere ut end den «glaciale»,, 

 d. v. s. som mine profiler viser, at den subgiaciale linje 

 kommer til at skære den epiglaciale. Fra istryksteoriens 

 synspunkt øiner man her nye geofysiske opgaver og dere& 

 mulige løsning. — Efter mine tvilsomme målinger syne& 

 dog stigningen længere syd i Gudbrandsdalen at avta be- 

 tydelig — og målingerne viser i hvert fald, som teoretisk 

 måtte forlanges, at den lavere setelinje med dens mindre 

 mægtige storbræ stiger svakere end den øvre. 



Det ligger nær at bringe den laveste indlandslinje i 

 Glomdalen og Gudbrandsdalen i sammenhæng med den stans- 

 ning i landets stigning, der er markeret ved den laveste 

 terrasselinje, den atlantiske, som jeg vil kalde den. 



I Norge vil man kanske få en løsning av spørsmålet 

 om, hvordan den mserkelige deuteroglaciale brædam om- 

 sider brast og frigav setesjøerne, hvis man kan få greiet 



