36 Andr. M. Hansen. 



o. S. v., mens så langt storbræen liar nået op får vi de 

 ûate, langstrakte høer, flyer, sletfjeld. Efter grænsen, 

 som næsten overalt kan trækkes med en nøiagtighet av 

 mindre end et par hundrede meter, har man et ganske på- 

 lideligt middel til at bestemme storbræens mægtighet. Ser 

 man på et almindeligt panorama over Jotunheimen er 

 overgangen fra fjeldvidden foran til Jotunfj eldenes nuna- 

 takker iøinefaldende, likedan står Rondane, Sølen o. s. v. 

 Ved kysten kan man, som bemærket av A. Geikie, ßeusch, 

 Suess og flere, også tydelig finde denne grænse. A. Geikie^*'^) 

 gir i få sætninger de tre faser i Norges orografi i en 

 reiseskildring fra Nordland. «En av de første ting som 

 slog os var motsætningen mellem den glatte, isslidte over 

 flate i den lavere del av f] eldene og den ujevne, taggede 

 omrids av toppene. — Det isslidte strøk danner et tyde- 

 ligt bælte under de taggede f] eld. — — De ujevne fjeld 

 ovenfor viser undertiden spor av glattede overflater, som 

 om de også havde lidt under en tidligere glaciasjon, hvis 

 mærker nu er næsten utvisket. — » 



Mens man ved Norges kyst som regel kun finder isolerede 

 tinder (i almindelighet av seig bergart) er det væsentlig på to 

 steder ved kysten, hvor alpeformerne optræder i større ut- 

 strækning. Det er «De søndmørske alper« og Lofotvæggen — 

 Lyngens-alperne. Når man vil hævde alpeformernes nunatak- 

 oprindelse, må man for disse fjelde, hvis hjaide ikke er så 

 særdeles stor, påvise en nærliggende grund til at stor- 

 bræen ikke voksede op over dem og skurte dem av til de 

 sædvanlige flate former. Når man går ut fra at den pro- 

 teroglaciale storbræ dækkede hele det præglaciale Pros- 

 arktis — ut til 200—400 favnelinjer altså — viser et 

 dybdekart over Atlanterhavet os straks, hvorfor stor- 

 bræen hverken ved Søndmør eller Lofoten kan ha nået 

 så stor mægtighet som f. ex. i det mellemliggende trond- 

 hjemske. Ti på begge steder træder det bratte avfald 



