Strandlinje-studier. 37 



til havdypet like ind under land i de bekendte brådyp 

 — Storeggen og Vesterålseggen. Storbræen måtte altså 

 ende like utenfor disse fjelde, kunde derfor ikke bygges op 

 til en sådan mægtighet, som på den øvrige kyst. Derfor 

 får man her nunatakkernes alpeformer. — Botner og lokal- 

 bræer har faret stygt med fj eldet, skåret og klovet det fra 

 den første istids begyndelse til den dag idag, men storbræen 

 har ikke fået strøket det fiadt. Og mangesteds har man 

 kanske i d,eres svære urer ubrudt fortsættelse av en ældre 

 geologisk tids arbeide end man ellers kan finde i Norges 

 overflate. 



Vi er komne foran den glaciale tid. Strandlinj ernes 

 to utprægede nivåer bragte mig til at utsondre skarpt de to 

 perioder, den epiglaciale og den subglaciale, terrassesjøernes 

 utvilsomme genetiske sammenhæng med brækanten bragte 

 mig til at utvikle bræranderosjonens betydning for sjø- 

 dannelsen i Norge, det genblevne spørsmål om fjordenes 

 dannelse bragte mig til den proteroglaciale storbræ, hvis 

 forsk elligartede forhold med hensyn til bræaksens belig- 

 genhet og med hævningsforholde også ellers måtte drages 

 ind til sammenligning. Nunatakkernes tindedannende natur- 

 el endommeligheter måtte utskilles fra de øvrige eroderende 

 kræfter, som har virket under den postglaciale tid. Uav- 

 ladelig har disse strandlinj estudier bragt mig ind på oro- 

 grafiske spørsmål. Jeg er forberedt på at den her hævdede 

 opfatning av, hvorledes Norge er blevet formet vil bli 

 bestridt. Men ét må i hvert fald indrømmes: Går man ut 

 fra istryksteorien og fra bræernes evne til at erodere, 

 hvorfor der ligger kubikkm. mægtige beviser utover de 

 nordeuropæiske og nordamerikanske sletter — man får en 

 fastbygget forestilling om den glaciale og postglaciale ut- 

 viklingshistorie, hvorved de allerfleste, ofte de mest uven- 

 tede fænomener bringes i kausalsammenhæng. Jeg skal 

 genta hovedresultaterne : Der indtrådte samtidig i Nord- 



