38 Andr. M. Hansen. 



amerika og Europa en kold periode, der utviklede sig 

 en stor istid. Storbræerne bredte sig over umådelige om- 

 råder. Europa fortsattes dengang ved et flatland ut til 

 200 favnelinjen og Island og Færøerne stod i forbindelse 

 med det. Fra den midtre del søkte en svær isstrøm den 

 korteste vei til dypt hav ut Den norske rende. Storbræens 

 akse fulgte i Norge omtrent den nuværende skandinaviske 

 bøideakse, fra denne gik bræbevægelsen ut til begge kanter, 

 eroderede de lange dalfører og fjordene i det keie efter 

 landets fald, kun sjeldent i påviselig grad påvirket av præ- 

 glaciale linjer, der var uavhængig av faldet. På de punkter, 

 hvor bræen liavde kortest vei til den grænse, bavstupet 

 satte, nåede den mindre mægtigbet ved den nuværende 

 kystrand, derfor ragede her talrige nunatakker op og disse 

 såvel som de høie nunatakker i Jotunheimen utviklede ved 

 botner og lokal-bræer alpeformerne. Det øvrige land strokes 

 i det hele av til flate former. — 



Den proteroglaciale storbræ avtog igen, fra først uten 

 større stansninger således som den var kommen. Eftersom isen 

 smeltede av hævede landet sig, men da store dele av Nordsjø- 

 landet var kommen under havflaten, hindrede våndets vægt 

 det fra at nå sin tidligere høide. Det holdtes på 200 m. 

 dybde. Færøerne og Island skiltes ut. — Der indtrådte 

 en interglacial tid, hvorfra man i Norge kun kender sand- 

 lag på Jæderen. 



En ny istid indtrådte. Storbræen voksede nu som før 

 østover og da nu vestgrænsen var givet ved den store dybde 

 like ut for nutidens kyst og motstanden mot bræens be- 

 vægelse her var liten, blev aksen for like stor motstand, 

 bræskillet, drevet østenfor vandskillet. De erosjonsfurer, 

 som sattes av denne bræbevægelse var også lodrette pa 

 bræaksen og kom derved til at krydse de proteroglaciale 

 for en del. De gennemgående skar over høideaksen til- 

 hører disse. — Storbræen voksede nogehlunde jevnt til en 



