40 Audr. M. Hansen. 



ciale og postglaciale hoveddrag i Norges geologi, frem- 

 hæver skarpt de perioder, der har fulgt efter hverandre og 

 bringer k8,iisalforbindelse mellem hovedpunkterne i Norges 

 orografi, i hævning og sænkning, strandlinjer og terrasser, 

 idet de samtlige avledes av storbræens historie, hvis perioder 

 kan bevises at ha almengældende meterologiske årsaker, 

 da en fuldstændig analog utvikling har foregået i Amerika. 



Yi får for videre at prøve resultaternes pålidelighet, 

 dernæst se om vi i de rester av dyr- og plantelivet, 

 som er levnet os fra denne tid, finder igen disse meteoro- 

 logiske perioder. 



For at begynde med faunaen. Den første store 

 istid må nødvendigvis ha dræbt så godt som alt liv i Norge, . 

 dens kolossale erosjon har der ædt sig dypt ned i fjeld- 

 legemet, fjærnet så godt som hvert spor av præglacial 

 overflate og også fjernet alle nyere lag — om de har 

 været der. Yi blir bragt like ned til silurperiodens fauna 

 og flora, når undtages den slump mesozoisk dyreliv, som 

 som man karakteristisk nok har fundet netop på det punkt 

 av Norge, der ligger nærmest den proteroglaciale storbræs 

 ytergrænse (300 favnelinjen), nemlig Andø. Muligens inde- 

 holder dog den finmarkske sandsten også metamorfiserede 

 mesozoiske lag — også her altså be varet i den del av Norge, 

 som har været mindst glacieret. Men hvert spor av mellem- 

 liggende liv har den proteroglaciale bræ fjernet. H vad der 

 kan ha holdt sig på nunatakkerne vil være yderlig lidet og 

 lar sig neppe påvise. Såvidt jeg vet er heller ikke nogen 

 isoleret flora fundet i Jotunheimen, Rondane, De søndmørske 

 alper eller Lofoten — Lyngen. 



— Heller ikke h vad der tilhører den interglaciale tid 

 lar sig skille ut. Det jæderske sandlag er ikke fossil- 

 førende såvidt vides. 



Også den deutero glaciale bræ har gjort sit til 

 at fjerne de fleste mærker av den fauna og flora, som gik 



