42 Aiidr. M. Hansen. 



likhet i arter et ubetinget forskelligt præg. Mens f. ex. 

 østersen er liellere sjelden i de subglaciale skælbanker, er 

 det netop dens masseoptræden, som gør det lave terrasse- 

 trin så let kendeligt. Dette tyder på lidt mildere og fugti- 

 gere klima end nu. Jeg har derfor kaldt denne korte, men 

 temmelig skarpt fremtrædende periode den atlantiske. I 

 fuld overensstemmelse termed opstiller også Olbers "^ for 

 Båhuslan de tre lerlag, Yoldialeret, Cardiumleret og Ostrea- 

 leret. Det resultat den nederste terrasse førte til ved sin 

 mangel på setedannelse stemmer med dette, det må lia 

 været fugtigt men ikke koldt. At en smal rest av stor- 

 bræen endnu lå igen midt inde i landet taler ikke avg^trende 

 mot dette. Man kan som i aSFew-Zealand ha bræer i et 

 meget mildt klima, når nedbøren er stor nok. 



De efter strandlinjerne opstillede perioder geniindes 

 således nøiagtig i faunaen og viser at klimatet må ha 

 været således, som det måtte ventes, når istrykket liavde 

 reguler et stigningen. 



Vi får dernæst gå over til floraen. A. Blytt har i 

 sin bekendte teori om indvandringen av Norges flora ^^^) (i til- 

 slutning til faunaen) som forklaring til de mærkelige sprang 

 som findes i så mange planters udbredelse i Norge antat fol- 

 gende .indvandringsgrupper : arktisk — subarktisk — boreal 

 — atlantisk — subboreal — subatlantisk. Med undtagelse 

 av den subarktiske gruppe findes der så store sprang i ut- 

 bredelse av disse, at en sammenhængende indvandring er 

 utelukket under et klima som nutidens; man må ha havt 

 koldere, varmere og fugtigere perioder end nu. Den ark- 

 tiske gruppe findes, som man måtte vente efter den her 

 utviklede teori om beliggenheten av storbræens sidste rest, 

 ikke særlig ved de høieste fjeld, ved vandskillet, men i 

 seteregionen, Dovre, Foldal, Lappmarken. — Når Blytt 

 skiller ut en subboreal indvandringstid fra den boreale, 

 en subatlantisk fra den atlantiske, er dette neppe tilstræk- 



