Strandlinje-studier. 43 



kelig plantegeografisk bevist. En varm, tør, boreal pe- 

 riode og én varm og fugtig, atlantisk, vil kunne forklare 

 sprangene, og -det er kun rimeligt, at Kristianiafjorden s 

 lune silur og de sydligste kyster får et særpræg. Når de 

 atlantiske grupper væsentlig findes i de atlantiske nivåer, 

 knytter dette dem godt til Ostreaterrassens liøide. De 

 boreale grupper svarer til de tørre bræsmeltningsperioder. 

 At den subarktiske gruppe nu er den seierrike, svarer til 

 at den subglaciale fauna er lik nutidens; bræerne smelter 

 ikke av nu like sålidt som dengang. De plantegeografiske 

 vidnesbyrd om postglaciale ændringer i Norges klima passer 

 således meget godt til de geologisk opstillede perioder. 



Fra Merseymundingen gir T. Mellard Reade^^^) os føl- 

 gende profil: 



skurstensler f(deuteroglacialt)^ , „ „ 



. ° } uten fossiler 



sand [ (epiglacialt) j 



nndre skoglag, hævning, (borealt) hasselnødder, Ursus 



spelæus 



l)låt lagdelt 1er (subglacial t) 25' strandlinje 



(sjelden med flytblokke), 



øvre skoglag, hævning, (borealt) ek, hassel, furu, 



vekslende myr og sand (atlantisk &c.) Bos longifrons, Cer- 



fiyvesand (recent). vus Elephas 



Hovedtrækkene både med hensyn til hævningsperioder 

 og til klimatvekslingerne svarer godt, og Mellard ßead 

 bemærker udtrykkelig (S. 74), at man «efter hans mening 

 er berettiget til at anta, at klimatet har været mere fugtigt 

 under sænkningsperioderne.» 



Søker man i Norge efter geologiske avlagringer med 

 planter er materialet fattigt. Fra terrasserne kender man 

 kun ét fund. Inde i Graven i Hardanger målte Helland ^^*) 

 terrasser med høiderne 41, 16.5 og 9 m., mens der inden- 

 for ligger høiere. — Den epiglaciale strandlinje har vistnok 

 her en hoide av ca. 100 m. 41 m. er således subglacial, 



