50 Andr. M. Hansen. 



kapacitet, er det neppe sandsynligt, at denne hovedfaktor 

 for klimatet er blit mærkbart forandret med jordbanens 

 småændringer. 



Den økede vinters virkning måtte særlig vise sig under 

 de liøieste bredder, men nu findes der intet spor til nogen 

 Adhémarsk stor iskappe omkring polen ; forholdene i Ame- 

 rika viser tvertimot at en overmåte stor bræntvikling fore- 

 gik belt ned til 40°, bvor dog forskellen mellem sommer 

 og vinter ikke kunde være så stærkt utpræget, og både i 

 Amerika og i Norge avtar glaciasjonen nordover. Den 

 sydlige balvkugle skulde nu lia en istid, men viser ingen 

 tilsvarende påfaldende nordlig gang av januar-isotermerne, 

 når de kendte ugunstige faktorer tas i betragtning (Woei- 

 koff). ~ 



Blytt liar sluttet omvendt ^^^), at den økede kulde 

 over land med vinter i solfjerne under stor ekcentricitet 

 måtte øke styrken hos havvindene og havstrømmene og 

 derigennem frembringe et mildere og fugtigere klima i Nord- 

 europa (samtidig i Nordamerika?). Dette virker altså i 

 motsat retning av den samtidige minkning i den direkte 

 mottagne solvarme. DifPerensén mellem disse to virkninger^ 

 som begge må være meget små i sammenligning med de 

 store klimatiske faktorer, må nødvendigvis bli en endnu 

 mere fors vindende størrelse, visselig fuldstændig utilstræk- 

 kelig til at fremkalde istider, så store som de kvaternære. 



Vi ser således, at den Crollske hypotese ingenlunde 

 hviler på så sikkert meteorologisk grundlag, som man straks 

 skulde tro, så vi ingenlunde av den grund er nødt til at 

 ove tvang på de geologiske iagttagelser for at få dem til 

 at stemme med livad der nødvendigvis må ha fundet sted. 

 Utvunget lar nemlig de geologiske forhold sig ikke bøie 

 ind under hypotesen. Ifølge den må man nemlig ha havt 

 en stadig række istider opgennem tiderne. Efter de al- 

 mindeligste overslag over geologiske tider vil dette sige 



