Strandlinje-studier. 51 



over 100 istider i den mesozoiske og kainözoiske tid. Men 

 nogen tilsvarende mærker til dem findes ikke. At de samt- 

 lige skulde være forsvnndne som væsentlig landdannelser 

 lar sig neppe fastholde likeoverfor det faktnm, at man har 

 — selv fra nordlige lande — en hel række ferskvands og 

 subaëriske dannelser, som ikke er eroderet væk. Sammen- 

 ligner man det gennemsnitlig kanske 20 — 50 m. svære seige 

 skurstensler, som skulde findes i over 100 nivåer, med disse 

 svake, ofte så let eroderbare lag, kan man ikke undgå den 

 slutning: den geologiske lagrække i disse store epoker ude- 

 1 Likker muligheten av, at istider kan ha gentat sig regel- 

 mæssig med de store ekcentriciteter. — Efter den astrono- 

 miske kurve skulde der ha været to istider engang i 

 miocæn, som i intensitet langt overgik de kvaternære ; men 

 ikke finder man spor til dem. Overhovedet istedetfor over 

 100 har man såvidt jeg ser, ikke kunnet påvise mere end 3 

 ganske lokale mæ.rker i de meso- og kainozoiske tider. De 

 sikreste av disse findes i Italien (45 °) og Ostindien (33 °) 

 og maa således ha tilhørt høie f] elde og ikke nogen almin- 

 delig istid. 



Heller ikke paa den sidste istid passer ekscentricitets- 

 kurven utvungent. Efter alle mærker har, som tidligere 

 omtalt, den første istid varet længst, den sidste i meget 

 kortere tid, men muligens været mere intens. Hvordan 

 man kombinerer kurven for de tre sidste ekscentricitets- 

 maxima kan man ikke få frem dette resultat. — Men hertil 

 kommer, at inden disse tre forutsatte istider, som tilsammen 

 omspænder et tidsrum av over 200,000 år, skulde man havt 

 de ved jevndøgnslinjens kredsgang bestemte perioder på 

 21,000 år, således at de meget lange vintre og de meget 

 lange sommere vekslede 9 — 10 gange, og dermed kom og 

 gik vel istiderne. Hertil ser man heller intet spor, da der 

 foruten kun rent lokale bevægelser kun kendes de to store 

 nedisninger. Og istidens dannelser er nu så nøie undersøgt 



