52 Andr. M. Hansen. 



Og resultaterue stemmer så fuldkommen overens i hoved- 

 saken, at man med tryghet kan sige: sådanne vekslinger 

 har ikke fundet sted. At anta at ismasserne holdt ut 

 21,000 år under polforhold for den væsentligste del stik 

 modsatte dem der frembragte dem, synes dog vel meget 

 forlangt. 



De geologiske forhold nægter således bestemt at la sig 

 tvinge ind under den urokkelige astronomiske ekscentrici- 

 tets kurve, og dermed må geologerne la den Crollske hypo- 

 tese falde. Astronomerne får foreslå en anden. 



Også på dette punkt viser det sig, at man i den ældre 

 diskussjon kan ånde tanker fremsat, der slutter sig nøiere 

 til forholdene end de senere fremsatte teorier. Likeoverfor 

 de forbausende fund av en tertiær flora på Grønland og 

 Spitzbergen, som viste, at der her på den tid havde hersket 

 et klima, som nu ved Middelhavet, lå det nær at tænke 

 sig en forskyvning af jordens akse. Om muligheten 

 herav udspandt der sig en lang videnskabelig debat^^*^), hvori 

 tilhængerne av en forandring av aksen imidlertid tråk det 

 korteste strå. Man anførte mot dem, at en sådan akse- 

 ændring stred fuldstændig mot solsystemets sammenhæng, 

 ekpliptikskråheten kan kun svinge indenfor små grænser. 

 Hertil kan imidlertid svares, her ikke er tale om nogen 

 forandring av aksens stilling i himmelrummet, men om en 

 ændring af dens geografiske beliggenhet enten nu dette 

 kunde tænkes foregåt ved, at hele det faste skal gled over 

 den flydende magma eller at der ved hævede kontinenter 

 eller lignende optrådte en avvikelse fra omdreiningsellips- 

 oidens naturlige form, en ændring av træghetsmomentet, og 

 at denne blev utjevnet ved en forskyvning av aksen. — 

 Gr. Darwin og W. Thomson viste imidlertid, at sådanne 

 forandringer i tyngdefordelingen måtte anta dimensjoner 

 over alle rimelige mål for at frembringe forandringer, der 

 oversteg et par grader. Begge indrømmér dog, at ved en 



