Strandlinje-studier. 55 



Videre får vi forklaringen på, at de overmåde liøie 

 Ijelde i Alaska og Brit. Columbia, hvor de største jøkler 

 nu findes utenfor de arktiske egne, og ligeledes det 

 liøie Kamsjatka ikke viser mærker av særdeles store kvar- 

 tære bræer. Mens den kanadiske bræ strakte sig som 

 nævnt 2000 km. lielt op mot Rocky Mountains — opover 

 bakke, havde denne kæde, hvis geografiske bredde ikke 

 blev synderlig forandret, kun korte bræer at føre den 

 imøte. — Vi går over til den sydlige halvkugle. New- 

 Zeeland vikle få 12 ° større bredde og sine istider med 

 Europa — således som også alting taler for, og det så 

 stærkt, at det er blit anvendt som bevis mot Grolls hypo- 

 tese, der forlangte motsatte tider for de polare iskapper. 



I 1864 skriver Hochstetter^^^): «Det at den rækkefølge 

 av hævninger og sænkninger vi kender fra begge sider av 

 Atlanterhavet (Amerika og Skandinavien) stemmer fuld- 

 stændig overens med de posttertiære bevægelser på -New- 

 Zealand, må vi indrømme er en overmåte påfaldende og 

 -overraskende kendsgerning, som kan gi anledning til mange-" 

 slags spekulasjoner.» 



Omvendt derimot vilde det være med Sydamerika. 

 Her måtte tvertimot temperaturen stige, når nordpolen 

 flyttes mot Grønland. Derimot måtte der her ha været 

 en istid under den sene tertiærtid, da polen var flyttet fra 

 •Grønland. Dette synes at tale mot hypotesen, da man også 

 her er gået ut fra samtidighet i istiden. En nærmere under- 

 søkelse tyder imidlertid på, at dette ikke er rigtigt. Efte r 

 Suess' referat ^^^) - av de sydamerikanske geologers arbeider 

 ■er «lakunen» mellem det qverandinske 1er (glacialt) og den 

 ■sidste tertiære havdannelse «større, såvidt kan sees, end i 

 det (midtre) Nordamerika og meget større end i Europa.» 

 Og Suess kender intet forsøk på at påvise sen-miocæne og 

 pliocæne lag ved Chilis kyst. Han anfører, at Döring 

 sætter grænsen mellem miocæn og pliocæn like over et lag 



