56 Anclr, M. Hansen. • 



som indeliolder fossiler, som i Europa iindes i de dypere 

 miocænlag. Hvad der dernæst opføres som pliocæn er 

 pampasformasjonen — en landdannelse, li vis pattedyrfaiina 

 utvilsomt naturligere lægges tilbake til miocæn. Det mæg- 

 tige lag med konglomerater og rullesten som nu følger, 

 vilde så tilhøre miocæntidens slutning samt pliocæn — • vi 

 vikle få en istid svarende til Grønlands sene tertiærtid — 

 naturligvis med tilhørende sænkning, stigende mot syd og 

 erosjon som omtalt. Istedetfor at finde et bevis mot pol- 

 flytningen i Sydamerika får vi istedet i denne en naturlig 

 forklaring til en geologisk gåte — mangelen i Sydamerika 

 på dannelser svarende til de nordlige strøks sene tertiær — 

 et godt tegn fra hypotesen. 



Lad os se, om der følger flere nærliggende konsekvenser. 

 Croll lagde for sin teori en væsentlig vægt på havstrøm- 

 mene. Vi har seet at disse bestemmes så væsentlig av for- 

 delingen av land og vand og den derav avhængige luft- 

 bevægelse, at sådanne ting som at den vestgående ækvator- 

 strøm træffer nord eller syd fra Kap St. Roque, er temmelig- 

 likegyldige for de nordatlantiske kystlande. En væsentlig^ 

 forandring i passatvindenes relative styrke synes ikke at 

 kunne opstå uten forandring i kontinenternes beliggenhet 

 — sålænge da den av jordrotasjonen bevirkede avbøining 

 av bevægelserne er uforandret. Blir derimot ækvator i 

 Atlanterhavet flyttet 15 ° mot s^^d, vil både passatvinde, 

 cyklonvinde og havstrømme begynde tidligere at dreie til- 

 høire, og følgen måtte vistnok bli, at den varme, fugtige 

 sydvestlige luft- og havstrøm («Grolf stramm en») måtte støde 

 med største kraft til Europas vestkyst længere syd end 

 nu. Heri ligger kanske forklaringen til det fænomen, som 

 bræerne viste både på de britiske øer og på den skandina- 

 viske halvø, at nedbøren vistnok dengang må ha været 

 mere sydlig end nu. — Mens de varme og fugtige vinde- 

 strøk uhindret hen over det lave forland til de norske 



