Strandlinje-studier. 65 



Hallingdal og Valders ligner vestlændingen i relativ bra- 

 kliykefali og stor ansigtsvinkel ^^'') — Sproglig følger skillet 

 samme linje ^'^'^). — «Asknreien», en urgammel myte, går over 

 fjel det fra Hørdaland til Hallingdal — og stanser der. '^^) — 

 Hallingen fulgte Gulatingslagen, Jemtland Norge ^^°). Jeg gen- 

 tar fornlevninger, bebyggelsesforhold, antropo. 

 metri, dialektslægtskap, folklore, historisk sam- 

 menknytning, viser samtlige et og samme hidtil 

 uforklarlige skille*) — tvers over samtlige sønden- 

 fjeldske dalfører — langt syd, i samme strøk, hvor 

 vi av rent geologiske grunde har fundet, at den 

 deuteroglaciale brærest har ligget. Den simple 

 løsning av samtlige gåter ligger i, hvad vi av 

 rent geologiske grunde er kommet til, at indvan- 

 dringen foregik før eller under den subglaciale 

 tid, mens endnu den subglaciale brædam lå 

 over Skandinavien efter storbræens tidligere 

 akse. Og sammenhængen er så gennemgående, at jeg 

 vover mig på at føre de geologiske slutninger om beliggen- 

 heten av sidste rest, den atlantiske, av den deuteroglaciale 

 storbræ videre på antropologisk grundlag. Den lå over 

 Ytre Rendalen (like søndenom selve kirkebygden Lomnæs), 

 Storelvdalen, Rennebu— Øier, Aurdal, (søndenom Svennæs), 

 Næs (Hallingdal, nordenom Flå) og videre omtrent i ret- 



*) Den eneste forklaring, som er forsøkt, er at tænke sig at store 

 skogstrækninger har skilt. Men for det første fortsætter skogen 

 nu i alle dale langt nordenfor bræstrøket, ofte helt over vand- 

 skillene, for det andet falder tyngden av skogen netop søndenfor, 

 over trakter, som var befolket under stenalderen. Og man kan 

 ikke tænke sig klimatiske forhold, som skulde medføre, at skogen 

 netop skulde trives midt i dalene, hverken nordenfor eller sønden- 

 for. Desuten, vore forfædre var vel neppe så skogrædde, at de 

 skulde være stanset av nogle få mil skog, som desuten i mange 

 dale kunde omgåes ved at ta op på f j eldet. 

 5 — Arkivfor Mathematik og Naturv. 15 B. 



Trykt den 12 Mai 1891. 



