Strandlinje-studier. 73 



varet 13 — 19 gange så længe som den subglaciale, altså 

 39 — 76 tusinclår. Da storbræen dengang havde så meget 

 større mægtighet og med mægtiglieten både tryk og bevæ- 

 gelsesliastigliet vokser, og da brækanten ved at gå helt ned 

 til sjøen måtte få forholdsmæssig en endnii større del a£ 

 nedbøren og kanterosjonen bli endnu stærkere, vil vistnok 

 dette overslag bli adskillig for høit og den halve tid, 20 — 

 40 tusindår "ligge sandsynligheten meget nærmere, særlig 

 den lavere grænse, som vistnok igen hellere er høi. *) 

 Man kan også fra Amerika hente et bevis for at denne 

 periode ikke kan ha været særdeles langvarig. "Warren- 

 elven, som dannede avløpet for den um adelige Agazzis-sjø 

 og for en endnu umådeligere del av den kanadiske epi- 

 glaciale storbræ har selv ved utløpet av sjøen ikke eroderet 

 sig dypere ned end 25 — 35 m. i skurstensler, hvilket synes 

 meget lidet i forhold til de vandmasser, som må ha væltet 

 sig igennem den, og til den uhyre sjø, som dæmmedes op 

 til ilodbundens høide. — 



Den arkæologiske kronologi overført på strandlinje- 

 fænomenerne, myrernes mægtighet og terrassedannelser 

 fører os således til at anta en postglacial tid, et tidsrum 

 siden den deuteroglaciale istids langvarige epiglaciale av- 

 slutningsfase av 6 — 10 (7 — 9) tusindår — altså Vio af hvad 

 ekcentricitetsteorien forlanger. Det er rimeligt, at hvor så 

 mange led må bestemmes ved tilnærmelser efter sandsynlig- 

 heter, at rigtigheten av det skøn jeg har brukt vil bli stærkt 

 betvilet. Men foreløbig må dog vel så meget være sikkert, 

 at 10 — 16 gange så lange perioder på hvert punkt vil føre 

 til umulige antagelser. Den utenfra hentede astronomiske 

 periodicitet lar sig absolut ikke bringe i samklang med 

 hvad studiet av strandlinjerne i Norge lærer om den post- 

 glaciale tidsregning. 



*) Og dette linder forutsætning av, at Hornindalsvandet er helt epigla- 

 cialt. Sml. Prestwichs overslag 15 — 25 tusindår. 



