Strandlinje-studier. 75 



D. Mackintosh ^*^) finder at flytblokkene som ligger 

 over kalkstensfjeldet i det nordlige Wales og i Skotlands 

 høiland, hviler på fotstykker, der viser at omgivelserne er 

 denuderet 6'' (152 mm.). Nu, gutta cavat lapiäem o. s. v. 

 — særlig kalk og særlig i lande med så stærk nedbør 

 «om disse. Tænker man på hvad vel nogen hver har 

 seet av récente virkninger av takstensdryp og vet hvad 

 elvene fører av kalk i opløsning, vil man vistnok finde det 

 ikke for høit regnet at anta med Mackintosh en denuda- 

 «jon av bare 1" pr. tusindår, hvilket altså gir 6 tusindår. 

 Spørsmål blir det kun om de steder, hvorfra iagttagelserne 

 er gjort, skulde ha liavt subglaciale bræer, hvorved dette 

 overslag blot vilde føre os så langt tilbake. 



I. Prestwich ^*^) kommer til det resultat, at med en 

 gennemsnitlig denudasjon av 1' i 6 tusindår*), som man har 

 beregnet for Mississippi, Rhinen, Rhone, Ganges &c., vilde 

 et tidsrum av 6—8 tusindår være nok til den postglaciale 

 •erosjon i Soramedalen. 



Fra Schweiz har man nogle overslag, der imidlertid 

 som regel kun fører til at stenalderen må ha indtrådt her 

 for en 5 — 8 tusindår siden. En tidsmåler fører dog videre op. 

 Morlot^**) har ved en beregning av Tinière- elvens særdeles 

 Tegelmæssige gruskegle, som indeholder lag fra baade den 

 romerske tid (1.6 tusindår), bronsealderen (3 — 4) og sten- 

 alderen (5 — 7) fundet at dette delta har behovet 7.4 — 11 

 tusindår til sin dannelse d. v. s. efter bræen havde trukket 

 sig tilbake fra Genfersjøen. 



Enten man går ut fra fossenes tilbakegang, dalero- 

 sjon, kysterosjon, atmosfæriliernes denudasjon, fjeldbækkers 

 gruskegle, torvmyrernes vækst eller fjordterrassernes mæg- 

 tighet, kortsagt fra de forskelligste målelige geologiske 

 agenser kommer man altså til et postglacialt tidsrum, som 



*) B. 14 S. 321 feiltryk 1000 år for 6000. 



