Om elektricitetsbevægeleen i Hertz's primære leder. 167 



Bonn, ofte med meget værdifuld bistand af professor Hertz. 

 De vigtigste resultater har tidligere været offentligjort enkeltvis 

 i tre mindre af handlinger ^). 



I. Elektrometrisk undersegelse af resonansen 

 i den sekundære leder. 



3. Resonansfænomenet. Den primære leder har føl- 

 gende enkle konstruktion : C og C' (fig. 1) er to metalplader 

 eller kugler, forbundne ved en paa et kort stykke, ved k, af- 

 brudt ledning. De to halvdele Ck og C'k lades til modsatte 

 potentialer af en induktionsrulle. Idet funken slaar over ved 

 Jc, fremkommer den heftige elektricitetsbevægelse, som er gjen- 

 stand for vort studium. 



I nærheden stilles en næsten sluttet ledning, aE, den se- 

 kundære leder. For hver funke i den primære kommer 

 elektriciteten i den sekundære i sterk bevægelse, saa at der ved 

 E slaar funker over. Intensiteten kan bedømmes efter længden 

 af denne «sekundære funke». 



Forandrer man nu dimensionerne af den ene leder, saa vil 

 den sekundære funkes længde forandre sig. Begynder man f. 

 ex. med en ganske liden sekundær ledning og forøger dens 

 længde, saa vil funkelængden først stige, passere et maximum 

 og derefter igjen aftage. 



Det hele har en slaaende lighed med det bekjendte fæno- 

 men^ man har kaldt sympathi mellem stemmegafler: 

 Naar en stemmegafifel sættes i vibration, vil en stemmegaffel i 

 nærheden resonnere, men i regelen svagt. Resonansens styrke 

 vil forandre sig, naar man forandrer den ene stemmegafFels 

 svingetid, og den vil naa et udpræget maximum i det øieblik, 

 da begge svinger ens. 



I overensstemmelse hermed forklarer Hertz funkelængdens 

 tiltagen og aftagen ved at antage, at elektricitetsbevægelsen 



*) Wiedemanns annaler, bind 44, s. 74, 92 og 513. Archives des scien- 

 ces physiques et naturelles de Genève, bind 24, s. 227. 



