272 J- ßekstad. 



til man kommer ned i denne dal er bergarten kalksten og 

 gl. skifer, og paa det sidste sted er faldet ca. 25° mod NW. 

 Ved Glomvasdal har man en særdeles hvid, men grovkornet 

 •dolomitmarmor, som synes at have en betydelig udbredelse. 



Da vi naaede saalangt, at vi fik se op igjennem Vestre 

 Olomdal, mødte der os et vildt, men overmaade storartet skue. 

 Svartisens masser hang fremover de glatskurede fjeldvægge paa 

 alle kanter og glødede i aftensolen. Flere isbræer kom fra 

 NW ned i dalen, i hvis hund en grumset bræelv gik skum- 

 mende, medens man i et væk hørte den tordenlignende bragen 

 af isen, naar den styrtede udover fjeldsiderne. 



Den første bræ kommer fra NW oppe fra det østlige âf 

 ■åen fjeldkjæde, der opfylder halvøen mellem Melfjord og Nord- 

 fjord, og hvis høieste toppe er de før nævnte Skaviktinder, som- 

 antagelig naar op til omkring 1500 m. Den naar ikke helt 

 ned til dal bunden. Dens nedre del har en heldning af ca. 

 20°, og mægtigheden synes ikke at være stor. Den frem- 

 kommer ved forening af to arme oppe fra snebræen, men 

 alligevel mangler den midtmoræne, og grus var næsten ikke at 

 se paa den. 



Vi fortsatte nu langs dalens østside til en stor isbræ, der 

 fra vest kommer ned gjennem en kort sidedal. Den fort- 

 sætter tversover dalbunden og skruer mod den modsatte dal- 

 side, hvorpaa den udbreder sig vifteformigt nedover og opover 

 i dalen. Dalbunden mellem disse bræer er flad, idet den er 

 dækket af sand og grus, som elven rimeligvis har bragt med 

 fra den ovenfor liggende store isbræ. 



Klokken var 12 om natten, da vi kom til denne bræ. 

 Veiret var pent og klart, men over Svartisen havde der nu 

 lagt sig taage. Her voksede saameget lyng, , særlig Empetrum 

 nigrum og Vacciniuni uliginosum, at vi fik samle os kaffeved, 

 og snart sad vi og delikaterte os med en skaal rygende sort 

 kaffe, der smagte rent herlig. Det var saa koldt, at det ikke 

 lod sig gjøre at tage nogen længere hvil, hvorfor vi. bestemte 



