286 J- Rekstad. 



Disse svingninger i isbræernes stand betinges af klimatiske 

 forandringer. Rigelig nedbør i forening med kolde somre vil 

 bevirke, at bræerne vokser, medens ringe nedbør og varme 

 somre vil forøge afsmeltningen, og følgelig maa bræernes mæg- 

 tighed da aftage. 



Bræerne baade i Norge og i Alperne rykkede, saa vi, 

 stærkt frem i begyndelsen af dette aarhundrede (i Alperne 

 1811—1822, ved Jostedalsbræen 1807—1812), og netop i dette 

 tidsrum havde man en række kolde somre med megen nedbør. 

 I Norge var det uaar, det vil sige, det var saa raat og koldt, 

 at kornet ikke kunde modnes, og værst var 1812, thi da skal 

 sommeren have vau'et saa kold, at folk frøs ihjel i Gudbrands- 

 dalen ved St. Hanstider. 



Aarene 1740, 41 og 42 er kjendte her i landet under navnet 

 grønaarene,- fordi man ikke fik modent korn, følgelig maa somrene 

 have været kolde og fugtige, og just i disse aar vokser Joste- 

 dalsbræen saa stærkt, at Nigardsbræen rykker frem og begraver 

 den foran samme liggende gaard, Nigard. 



Ogsaa under Svartisens fremrykken omkring 1723 indtræifer 

 der uaar og streng kulde. Det heder saaledes (Øverland, Norges 

 historie, V pg. 846): «Aarene 1705— 1707 var gjennemgaaende 

 uaar. . . — Vinteren 1708 — 1709 var berygtet for sin over hele 

 Europa herskende strenge kulde ... ; i 1717 slog baade hø- og 

 kornhøsten rent feil paa mange steder i vort land .... Ogsaa 

 1719 maa have været et uaar, som man kunde vente efter den 

 forudgaaende strenge vinter.» 



Den 31te juli besøgte jeg Fonddalsbræen, der kommer 

 ned i syd for gaarden Fonddal. Lige ved sjøen har man en 

 70 m. høi endemoræne, hvorpaa gaarden ligger. Den mod sjøen 

 vendende side, der er bevokset med frodigt bjerkekrat, er tem- 

 melig brat og besaaet med store afrundede blokke, medens den 

 mod bræen vendende side skraaner ganske langsomt indover. 

 Mellem denne moræne og bræens nuværende ende har man 4 

 mindre morænevolde, der markerer bræens skridtvise tilbage- 



