Beretning om en undersøgelse af Svartisen. 287 



gang. Afstandeu fra sjøen og op til bræeuden, der ligger 86 m. 

 o. h., er ca. 3.5 km. 



Bræen har en længde af omkring 4 km., og naar man 

 kommer et stykke op, gaar bredden antageligvis op til lüOO m., 

 . medens dens nedre del indsnevres stærkt, heldningen blir større, 

 og isen gjennemsættes af gabende revner tversover bræen. Elven 

 kom frem af en ca. 10 m. høi hvælving af is (gletscherport). 

 Langs elvens ostlige bred lykkedes det at komme omkring 

 12 m. ind igjennem denne hvælving. Men her indsnevres den 

 saameget, at der kun blir plads til den brusende elv. 



Paa vestsiden af bræen optræder et granitfelt, der fortsatte^ 

 saala.ngt jeg naaede, i sydvestlig retning, det vil sige til op for 

 Reppen. Iskanten gaar her NO — !SW, og der er omtrent 6 km.: 

 mellom den og Eeppabotn, det inderste af Tjongsfjord. 



Paa den smale tunge, som Fonddalsbræen danner nederst, 

 saaes 5 brede hvide baand, der løb tversover bræen parallelt 

 med blaublätterstrukturen og ragede op over den omgivende is. 

 Disse maa være fremstaaede ved, at der om vinteren er føget 

 sne ned i de store tverspalter, bræen har iige ovenfor, hvor den 

 har et stærkt fald. Nedenfor dette lukkes tverspalterne, men 

 den is, som dannes af sneen i spalterne, ser hvid ud i modsæt- 

 ning til den omgivende blaa is, da den indeholder mere luft. 



Den første august fik jeg Hans Larsen Enga med mig, og 

 vi opslog nu vort telt paa nordsiden af Engabræen oppe under 

 Helgelandsbukken. Vi skulde maale isens bevægelse i denne 

 bræ og endvidere, naar det blev klart pent veir, tage en tur et 

 stykke østover Svartisen for at faa bedre kjendskab til dens 

 udstrækning og høideforholde. 



Ved maalingen af isens bevaigelse anvendtes følgende frem- 

 gangsmaade : Theodoliten anbragtes direkte paa et fast underlag, 

 enten fast fjeld eller en stor sten, der laa urokkelig; hvorpaa 

 der med et lidet staalbor boredes huller i underlaget for theo- 

 dolitens ben, saaledes at hvert ben fik sit bestemte hul; derved 

 kom den til at indtage nøiagtig samme stilling ved hver maaling. 



