Beretning om en undersøgelse af Svartisen. 289 



til at gaa ned i disse revner, var 20 m., men isens mægtighed 

 var utvivlsomt meget større. Der var en stærk forandring i 

 snebræens heldning paa dette sted, hvilket pleier at være til- 

 fældet, naar der optræder revner i større udstrækning. 



Naar man kommer op paa bræen ved Helgelandsbukken, 

 har man, saalangt øiet kan naa i syd og sydøst, kun svagt 

 skraanende sneflader. Til at begynde med var det saa fladt, at 

 vi havde vanskelig for at afgjøre, til hvilken kant heldningen 

 gik. Paa sydsiden var der en svag indsænkning, hvor Enga- 

 bræen tager sin begyndelse, og søndenfor denne hævede sne- 

 masserne sig ganske langsomt op mod det høieste punkt i den 

 vestlige del af Svartisen, Her saa vi omtrent i sydøst en sort 

 ryg stikke ganske ubetydelig frem af snemasserne. Den syntes 

 at være saa nær, at man paa en times tid maatte kunne naa 

 did; men vi brugte lidt over 4 timer til at gaa derop. Revner 

 fandtes ikke, før vi nairmede ps til ryggen ; her blev heldningen 

 stærkere, og nogle mindre revner optraadte, der imidlertid uden 

 vanskelighed kunde passeres. Nederst paa bræen var sneen 

 grovkornet og temmelig fast, saa det var let at gaa, men 

 eftersom vi kom høiere, blev den finere og løsere, saa at vi 

 tilsidst sank nedi til op paa læggen. Det vilde have gaaet ulige 

 lettere, om vi havde været forsynede med ski. 



Paa nordsiden af ryggen, som jeg paa medfølgende kart- 

 skisse har kaldt Fondtoppen — befolkningen havde, saavidt jeg 

 kunde bringe i erfaring, ikke noget navn paa den — , dukker 

 et lidet skjær frem af snehavet. Det bestod af granit, som var 

 søndersplittet af sprækker og revner til alle sider. Denne 

 granitknaus, der lige til for kort tid siden dækkedes af bræen ^), 

 var ganske søndersprengt, ved at våndet havde trængt ind og, 

 naar det frøs, ved sin udvidelse sprengt fjeldet istykker. Paa 

 denne maade skaffes materiale tilveie til isbræernes bundmoræne. 

 Ved Svartisens bræer ialfald er mæn^den af sten og grus, som 



^) Tidligere er det paavist under Engabræen, at isens mægtiglied har 

 aftaget i den sidste tid. 

 19 — Archiv for Mathematik og Naturr. B. 16. 



Trykt den 30 September 1893. 



