Beretning om en undersøgelse af Svartisen. 295 



ï'ra bræpartiet udgaar der mod vest en kort isbræ. Omtrent 

 4 km. vestenfor denne stødte vi paa betydelige grushauge, og 

 noget nærmere bræen saa bergknauserne ud, som om her skulde 

 have været skiferbrud. Bergarten var som sagt gl.skifer med 

 stærkt fald mod øst, og de fremtrædende skuringsmærker samt 

 grushaugene længere mod vest viser, at isbræen for ikke ret 

 lang tid siden har gaaet fremover her, hvor den da har brudt 

 op skiferen og lagt den foran sin ende i form af de grusveide, 

 vi først mødte. ' * 



Heroppe ved Svartisen har jeg oftere havt anledning til 

 at se. at isens evne til at bryde op de lagdelte bergarter er 

 ganske betydelig, naar bergarten har steilt fald og isens bevægelses- 

 retning paa det nærmeste er lodret paa strøget. Det er da 

 naturligvis de blokke, isbræen fører med paa sin underside, der 

 fortrinsvis virker som sprengkiler. 



Det første syn af Beierdalen var ikke synderlig indbydende. 

 I de bratte dalsider laa der endnu sneflekker, og i dalens bund 

 brasede en grumset bræelv omkranset af bjerkekrat. Anders 

 blev rent mismodig, thi han troede, vi havde forvildet os. «Dette 

 kan da ikke være Beieren,» mente han. Ganske sikker var nu 

 heller ikke jeg, imidlertid lod vi det staa til nedover. Nedstig- 

 ningen gik raskt; det var vistnok brat, men dog ikke værre, 

 end at man kunde komme frem, og snart fik vi udsigt nedover 

 dalen, hvilket gav os den glade fortrøstning, at det maatte være 

 -eieren allige vel. 



Komne ned i dalen fulgte vi elven nedover, men det blev 

 snart temmelig ulændt, og tilsidst spærrede en tverelv, der kom 

 styrtende nedover fjeldet fra en isbræ paa vestsiden af dalen, 

 os ganske veien. Der var nu intet andet at gjøre end at for- 

 søge at vade over Beierelven. ■ Efter nogen søgen fandt vi et 

 sted, hvor den ikke løb saa stridt som ellers, og vi blev da 

 enige om at gjøre et forsøg her. Jeg skulde gaa først. Våndet 

 var saa grumset, at jeg ikke kunde se bunden, men maatte føle 

 inig frem med staven, og det naaede op paa laaret. Kommen 



