Beretning ora en undersøgelse af Svartisen. 297 



Det høieste af passet, Staupaaiyggen kaldet, var 960 m. o. h,, 

 og toppene paa siderne hævede sig omkring 300 m. høiere. Paa 

 sydsiden havde vi snebræer, hvis raægtighed kun var ringe; i 

 nord derimod saaes ingen bræer. 



Vi gik over Blakaaen paa isen i en høide af 880 ra. o. h. 

 Her var den ganske klar, og naar den længere nede er stærkt 

 grumset, hidrører det fra de bræelve, som kommer ud i den 

 fra vest. 



I det øverste af Blakaadalen laa sneen endnu; kun enkelte 

 bare flekker saaes. Det blev derfor en tung marsch, i den op- 

 blødte sne, hvor vi sank nedi næsten op til kuæet for hvert 

 skridt. Kl. 4 om morgenen naaede vi, efter at have gaaet i 

 10 timer nedover dalen, til den store isbræ, hvor jeg forrige 

 sommer maatte vende tilbage formedelst skodden. 



Paa østsiden af Blakaadalen var ingen bræer at se, og 

 heller ikke kommer der nogen bræelv fra den kant ud i Blak- 

 aaen. Den faar sine betydeligste tilløb fra vest i form af bræ- 

 elve fra Svartisen, medens der fra øst kun kommer nogle ube- 

 tydelige tverelve, der fører klart vand. 



Det egentlige Svartisen afgrænses altsaa i øst af Blakaa- 

 dalen, medens isolerede bræpartier tindes østenfor ved Urtfjeld 

 og i Stormdalsfjeldene. C. de Seue anslaar udstrækningen af 

 bræerne paa sidste sted til henved et par kvadratmile, men 

 mægtigheden er ringe, og de isbræer, som udgaar herfra, er 

 ubetydelige og gaar alle mod øst til Stormdalen, Tispaadalen 

 eller andre sidedale, der har afløb til Dunderlandselven. 



Laugs østsiden af Blakaaen var bergarten gl. skifer, hvis 

 strøgretning paa det nærmeste faldt sammen med dalførets, og 

 lagene stod næsten lodrette. Paa fjeldovergangen mellem Staup- 

 aamo og Blakaadalen optraadte ligeledes gl. skifer med stærkt 

 fald mod NW, og langs Staupaaen saaes enkelte steder gneis- 

 artet bergart. 



Den 16de kom vi tilbage til Staupaamo, og den næste dag 

 tog jeg med Anders nedover dalen til Stormyrhalsen, omtrent 



