304 J- Rekstad. 



ganske. Den vilde da blive horizontal og følgelig have hori- 

 zontale sidemoræner. 



Svartisens hovedparti kløves, som vi har set, i to næsten 

 lige store dele af Vestre Glomdal. Fjeldmassen paa halvøen 

 mellem Rånen og Salten gjennemskjæres i nordnordostlig retning 

 af to smale dalstrøg vestenfor Dunderlandsdalen. Den østligste 

 af disse indsænkninger dannes af Blakaa- og Beierdalen, der 

 afgrænser bræens hovedparti mod øst, og længere mod vest har 

 vi Vestre Glomdal, der begynder ved Langvandet paa nordsiden 

 af Ranenfjord og fører over til den indsænkning, som fra St. 

 Glomvand gaar ud mod havet i Gilleskaal og Beieren. 



Det, jeg har havt anledning til at se af fjeldgrunden mellem 

 disse dalstrøg, bestaar af gl. skifer og gneis og enkelte steder af 

 krystallinsk kalksten ; men denne sidste bergart forekommer oftest 

 nede i dalene og det høieste, den er paatruffen, er 700 m. o. h. 

 Mellem Vestre Glomdal og det indre af fjordene optræder granit 

 paa flere steder, ligesom ogsaa denne bergart forekommer tem- 

 melig ofte i moræuerne ved isbræerne fra vestpartiet. Dette 

 viser, at graniten maa danne underlaget for en betydelig del af 

 det vestlige af Svartisen. Desuden optræder her ogsaa gneis, 

 gl. skifer og hornblendeskifer og undertiden lag af kalksten, der 

 imidlertid kun forekommer paa lavere liggende steder om- 

 kring bræen. . 



Lagene har oftest stærkt fald, hvilket viser, -at de lagdelte 

 bergarter har været underkastede virkningen af stærke kræfter, 

 og da strøgretningen almindelig er NNO, maa de fornemmelig 

 have virket lodret paa denne retning. 



Dalenes retning følger i almindelighed strøget hos de lagede 

 bergarter, hvorfor deres fremkomst maa sættes i forbindelse med 

 foldningen. Dersom de var fremstaaede ved erosion alene, vilde 

 de vel ogsaa have gaaet i en anden retning, nemlig mod vest 

 ad den korteste vei til havet. 



