Skilbotn. 31 



var jo antaget, at den skandinaviske halvø steg, og i den 

 anledning har man ogsaa paa den norske kyst anbragt endel 

 vandstandsmærker. Naar man har villet knytte disse til 

 tang- og balangrænsen (cfr. Storthings-Dok. No. 75 og Indst. 

 No. 164 i 1893), saa maa hertil bemærkes, at disse to grænser 

 optræder paa en saa uregelmæssig maade, influeret dels af 

 de petrografisk-stratigrafiske forhold og dels af littoral- 

 erosionen, at de mærker, der er knyttet til disse grænser, 

 ingenlunde kan benyttes med nogên sikkerhed til bestem- 

 melse af strandlinjens forskyvning. Dette er et forhold, 

 som jeg har havt anledning til i detaljerne at studere paa 

 en stor del af Norges kyststrækning. Det er imidlertid 

 indlysende, at her visse strømforhold ogsaa vil gjøre sig i 

 hoi grad gj seidende, ligesom tid våndet øver en betydelig 

 indflydelse. 



Tidligere antoges det jo ganske almindelig, at strand- 

 linjerne var dannede langs selve havkanten — i havets 

 niveau. Imidlertid opstillede Suess sin «Gletscherabschluss- 

 theorie» 108 ), der saa af Sandler modificeredes derhen, at 

 ogsaa glaciale afleiringer ved fjordmundingerne skulde have 

 været medvirkende; men Sandler medgiver dog, at «eine 

 Untersuchung von Fall zu Fall» maa af gjøre, om alle strand- 

 linjer paa den norske kyst kan ansees dannede i saadanne 

 opdæmmede indsøer 109 ). 



For den meil em Leka i syd og Støt i nord liggende 

 del af den norske kyst kan imidlertid hverken den af Suess 

 eller den af Sandler opstillede theori gjøres gjældende i sin 

 almindelighed til at forklare strandlinjefænomenet — selv- 

 samme . strandlinjeniveau inde i de dybe fjorde og paa øerne 

 ude mod det aabne hav er bevis nok. 



Det ligger udenfor nærværende afhandlings ramme at 

 gaa ind paa en nærmere diskussion af det lave forland, der 



